ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/850/21 Справа № 203/3191/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          -        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.
при секретарі         -        Кравченко Р.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу   ОСОБА_1  
на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 серпня 2020 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа з самостійними вимогами – ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом; за позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа – ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом,-

ВСТАНОВИЛА:
В вересні 2019 року до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа з самостійними вимогами – ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом.
В листопаді 2019 року до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська надійшов зустрічний позов третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа – ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом.
В листопаді 2019 року до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська надійшов зустрічний позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.
Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 серпня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа з самостійними вимогами – ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом; зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом; позову третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа – ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом — відмовлено.
Понесені сторонами судові витрати по справі покладено на останніх.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 серпня 2020 року по справі №203/3191/19 в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа з самостійними вимогами – ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом задовольнити у повному обсязі.
У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 серпня 2020 року просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 серпня 2020 року та рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 серпня 2020 року залишити без змін.
Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 .
Після його смерті відкрилась спадщина на 38/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , які належали останньому на підставі договору дарування від 29.07.2008 року.
Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 відповідно до ст.1261 ЦК України були доньки останнього ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а також мати померлого ОСОБА_5 .
Останні у визначений ст.ст.1269, 1270 ЦК України порядок та строк звернулись до П`ятої Дніпровської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини та таким чином, прийняли спадщину.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла.
За життя остання склала заповіт, посвідчений 31.10.2006 року державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріального контори, за яким усе належне їй майно, усі майнові права та обов`язки, а також ті майнові права та обов`язки, які належатимуть їй на день смерті, ОСОБА_5 заповідала своєму сину ОСОБА_2 .
ОСОБА_2 05.02.2019 року, тобто у визначений ст.ст.1269,1270 ЦК України порядок та строк звернувся до П`ятої Дніпровської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини та таким чином, прийняв спадщину після померлої матері ОСОБА_5 , до складу якої увійшло і право на спадкування належної ОСОБА_5 частки на домоволодіння АДРЕСА_1 , яку остання фактично прийняла після смерті ОСОБА_4 , але за життя не встигла оформити спадкових прав.
Таким чином судом встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , кожний, мають право на спадкування 38/300 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .
Також з матеріалів спадкових справ вбачається, що постановами державного нотаріуса від 21.03.2018 року, 24.05.2019 року та 26.06.2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_4 на частину домоволодіння АДРЕСА_1 , а постановою від 13.11.2019 року та ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої ОСОБА_5 , в зв`язку з ненаданням нотаріусу оригіналу правовстановлюючого документу на спадкове майно.
Згідно позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що остання просила визнати за нею право власності на 38/300 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку літ.А-1, квартира АДРЕСА_2 , житловою площею 15,4 кв.м, яка складається з: 3-2 - житлова; А2-1 - прибудова; а6 - балкон; а7-– ганок з піддашком, И - гараж; №4,5,9 - огорожа; І – мостіння.
При цьому, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не представлено жодного документу, зокрема технічного паспорту на домоволодіння, актів визначення ідеальних часток, з яких би вбачалось, яким є розмір загальної та житлової площі домоволодіння АДРЕСА_1 в цілому, виду та розміру приміщень житлового будинку, господарських будівель та споруд, шо входять до складу домоволодіння та є його невід`ємною частиною.
Також, не надано доказів, які саме приміщення, господарські будівлі та споруди входять до складу 38/100 частини домоволодіння, що належали померлому спадкодавцю ОСОБА_4 .
Відповідні відомості відсутні також і в інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в якій в технічному описі майна зазначено лише загальну та житлову площу житлового будинку літ.А-1.
Згідно дублікату договору дарування від 24.11.2001 року, за яким померлим спадкодавцем ОСОБА_4 було отримано в дар 38/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , було зазначено, що вказане домоволодіння в цілому складається з житлового будинку літ.А-1, площею 52,6 кв.м, В – убиральня, Г – душ, Е- сарай, И – гараж, №1-9 – огорожа.
Складові 38/100 частин домоволодіння, що відчужуються в договір дарування не наведено.
Отже, вказана в договорі дарування технічна характеристика домоволодіння не узгоджується із складовими, зазначеними у позовних вимогах сторін.
Крім того, з представленої позивачкою ОСОБА_1 інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що домоволодіння АДРЕСА_3 , має самочинно збудовані об`єкти, а саме: стіни новобудови літ.Д, що належать ОСОБА_4 .
Вказана самочинна новобудова літ.Д не відображена в договорі дарування та в заявлених сторонами позовних вимогах, не надано доказів щодо узаконення самочинного будівництва.
Допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_2 зазначив, що після смерті ОСОБА_4 в належній йому частині домоволодіння проводились перепланування та добудови.
Таким чином, в матеріалах справи відсутні та сторонами суду не представлено докази, які б свідчили про те, з чого саме складались 38/100 частин спадкового майна на момент відкриття спадщини та в якому виді існують на момент розгляду справи, щодо узаконення самочинного будівництва.
Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Якщо будівництво об`єкта нерухомого майна здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини на підставі ст.1216 ЦК України.
Самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не є об`єктом права власності, тому таке майно не входить до складу спадщини.
Згідно зі ст.376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці.
Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень ст.ст.376,1218 ЦК України, за змістом яких у разі здійснення спадкодавцем самочинного будівництва до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.
Спадкоємець не позбавлений права звернутись із позовними вимогами про визнання права власності на об`єкти самочинного будівництва в порядку спадкування. Це узгоджується з ч.ч.3,5 ст.376 ЦК України і нормами про спадкування та склад спадщини (ст.ст.1216,1218 ЦК України).
Якщо право звернутися з вимогою про визнання права власності на об`єкти самочинного будівництва відповідно до чинного законодавства (ч.ч.3,5 ст.376 ЦК України) належало спадкодавцеві, воно також належить спадкоємцеві, який прийняв спадщину.
Рішення суду про визнання права власності на самочинно зведені будівлі та споруди за спадкоємцями має ґрунтуватись на оцінюванні наявних у матеріалах справи документів та інших доказів на підтвердження обставин, за наявності яких можливе задоволення таких вимог, зокрема: рішення компетентного органу про надання земельної ділянки для забудови; ступінь готовності самочинного будівництва; чи порушуються цим будівництвом права та законні інтереси інших осіб; в якому році було зведено самочинні будівлі; відповідність самочинно зведених будівель архітектурним, будівельним, санітарним, протипожежним правилам та нормам; наявність акту прийняття в експлуатацію або сертифікату відповідності.
Крім того, у справах про визнання права власності в порядку спадкування на самочинне будівництво належним відповідачем має бути відповідна місцева рада, до компетенції якої належить вирішення питання щодо розпорядження землями відповідних територіальних громад.
Аналізуючи викладені обставини справи та норми права, колегія суддів погоджується з тим, що оскільки матеріали справи містять відомості щодо наявності самочинного будівництва у домоволодінні та сторонами не надано доказів щодо його узаконення, а також те, що земельна ділянка, на якій розташоване домоволодіння не приватизована та перебуває у власності територіальної громади місця, тому до участі у справі слід було залучити Дніпровську міську раду, як розпорядника земель міста.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо складу спадкового майна, щодо будівництва та узаконення у передбаченому законом порядку розташованих в домоволодінні самочинних побудов та не пред`явлено позов до всіх належних відповідачів, а тому позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та недоведеними.
Твердження апелянта, що у неї відсутній доступ до спірної частини домоволодіння, а тому й відсутня можливість провести технічну інвентаризацію, тощо, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказане не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду. 
В свою чергу судом першої інстанції було в повному обсязі досліджено всі надані сторонами докази та в достатньому обсязі вірно встановлено обставини даної справи.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду – без змін.
Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-
       
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 серпня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича 

М.Ю.Петешенкова