УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №288/1744/18 Головуючий у 1-й інст. Рудник М. І. 
Категорія 64 Доповідач Галацевич О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Галацевич О.М.,                
суддів:                  Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.,
з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.                
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №288/1744/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном шляхом виселення з житлового будинку,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,
на рішення Попільнянського районного суду Житомирської області, ухвалене 23 вересня 2020 року суддею Рудником М.І. у смт. Попільні, 

в с т а н о в и в :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила усунути перешкоди в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого жилого приміщення. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона є власником вказаного будинку та земельної ділянки під ним. Відповідач самовільно вселилася в належний їй будинок та проживає в ньому без реєстрації і належних правових підстав, чинить перешкоди у здійсненні нею права власності, відмовляється укласти договір найму житла, чим порушує її житлові права.
Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 23 вересня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове - про задоволення її позовних вимог.
Зазначила, що рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 07.11.2019 підтверджено її право власності на спірне нерухоме майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 . Даний будинок перейшов у її власність ще 15.04.1991. ОСОБА_2 мала у користуванні, а потім у власності квартиру у м.Києві, де постійно проживала.
На її думку, судом залишено без уваги доводи щодо домовленості сторін у справі про те, що її діти, які є внуками відповідачки, будуть проживати у належному останній житловому приміщенні у м. Києві, а відповідачка проживатиме у належному їй (позивачці) житловому будинку у с.Почуйки. Спочатку ОСОБА_2 дотримувалась такої домовленості, проте у подальшому подарувала своє житло іншій онуці, виселивши її (позивачки) дітей з належної їй (відповідачці) квартири у м. Києві та порушивши умови домовленості (сервітут) про тимчасове проживання. Також вказала, що відповідачка вселилася у спірний будинок як баба її (позивачки) дітей, доказів, що відповідачка вела спільне господарство, проживала з нею, як власником будинку, однією сім`єю і була членом її сім`ї суду не надано. Тому вважає, що право користування належним їй будинком у відповідачки виникло на підставі сервітуту, а посилання останньої на відсутність іншого житла і право на спірний будинок є помилковими та не могли бути підставою для відмови задоволенні позову.
У своїх доводах також послалася, що між нею та відповідачкою відсутні договірні відносини щодо користування спірним будинком. 
У відзиві представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що її довіритель проживала у житловому будинку АДРЕСА_1 з 2004 року, так як вказаний житловий будинок був побудований нею разом з чоловіком на виділеній їй земельній ділянці. В подальшому після смерті чоловіка відповідачка уклала шлюб із ОСОБА_4 та виїхала до м. Києва, проте від свого права власності на побудований будинок вона не відмовлялась, підтримувала як власними коштами, так і працею. У 2004 році, після смерті другого чоловіка, ОСОБА_2 повернулась проживати до вказаного будинку, в якому до смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) проживав її син - ОСОБА_5 та в якому вона продовжує проживати до даного часу. Відповідачка є інвалідом ІІ групи, пересувається за допомогою палиці, потребує сторонньої допомоги, будь-якого іншого житла не має. Вважає, що тривале проживання ОСОБА_2 в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Також вказала, що відповідачка не визнає права власності позивачки на вищевказаний будинок та оспорює таке її право. 
Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи сторони в судове засідання не з`явились. За таких обставин, суд апеляційної інстанції розглянув справу у відсутність сторін, що відповідає положенням ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено, що  ОСОБА_1 є власником житлового будинку в АДРЕСА_1 , право на який зареєстровано за нею 24 липня 2018 року (т.1 а.с.8). 
Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії ЖТ-04-19-000022, виданого 18 жовтня 1993 року, ОСОБА_1 на підставі рішення Почуйківської сільської ради передано у приватну власність земельну ділянку площею 0.45 га на території с.Почуйки Почуйківської сільської ради, землю передано для ведення особистого підсобного господарства, акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 22 (т.1 а.с.9). 
Згідно довідки ОСББ «Мій дім» ОСОБА_4 та відповідачці ОСОБА_2 на підставі договору купівлі - продажу від 08 липня 1999 року, належала квартира АДРЕСА_2 . 31 січня 2009 року, згідно договору дарування 1/4 частки даної квартири ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_7 , а з 2000 року по травень 2018 року ОСОБА_5 , який згідно матеріалів справи є сином позивачки та онуком відповідачки, проживав за вказаною адресою (т.1 а.с.10). 
29 листопада 2018 року Квітневою сільською радою видано довідку № 81/02-20-П про те, що ОСОБА_2 на час видачі цієї довідки проживає без реєстрації у будинку АДРЕСА_1 (т.1 а.с.11). 
Також судом першої інстанції встановлено, що 31 січня 2009 року ОСОБА_2 (дарувальник) подарувала, а ОСОБА_7 (обдаровуваний) прийняв у дар 1/4 частину квартири АДРЕСА_2 (т.1 а.с.141). Крім того, 05 грудня 2009 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_7 ще 1/2 частину зазначеної квартири (т.1 а.с.140).
 Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 вересня 2020 року, в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості щодо наявності нерухомого майна у ОСОБА_2 (т.1 а.с.162).
Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 зареєстрована з 1999 року та на даний час за адресою: АДРЕСА_3 (т.1 а.с. 21). 
Також, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Попільнянського  районного суду  Житомирської області  від 07  листопада 2019  року, яке залишено  без змін  постановою Житомирського  апеляційного суду  від 27 січня 2020 року у справі №288/209/19 (зазначені судові рішення залишені без змін постановою Верховного Суду від 21.12.2020), відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Квітневої сільської ради Попільнянського району Житомирської області про визнання протиправним та скасування рішення про передачу у приватну власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю та скасування його реєстрації, скасування рішення про розмежування земельної ділянки, скасування запису про проведення держаної реєстрації права власності на земельну ділянку, визнання недійсним витягу з погосподарської книги, скасування запису про проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок (т.1 а.с.63-70, 76-79). 
Як встановлено вищевказаними судовими рішеннями ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з сином відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , та з 1981 по 1999 працювала у колгоспі. 
Спірне домоволодіння в період з 1983 року по 1991 рік було віднесено до суспільної групи господарств - колгоспний двір. Станом на 15 квітня 1991 року головою колгоспного двору була ОСОБА_1 , членами колгоспного двору - двоє її синів: ОСОБА_5 , 1985 року народження та ОСОБА_5 , 1987 року народження. На підставі вищевказаного, ОСОБА_1 приватизувала у 1993 році земельну ділянку даного господарства.
09 березня 1974 року рішенням засідання виконавчого комітету Почуйківської сільської ради № 5 ОСОБА_2 було надано дозвіл на забудову власного житлового будинку, на виділеній площі правлінням колгоспу ім. Петровського с. Почуйки (без зазначення площі, яка виділяється), тобто земельна ділянка була виділена із земель колгоспу для будівництва будинку. На час отримання в користування земельної ділянки та побудови будинку, майно на праві власності не належало ОСОБА_2 , оскільки був створений колгоспний двір, і все майно, в тому числі будинок, належали всім членам колгоспного двору.
Таким чином, суд у іншій цивільній справі дійшов висновку, що з часу вибуття зі складу колгоспного двору, ОСОБА_2 втратила право на спірне майно, в тому числі і право на передачу у власність спірної земельної ділянки.
Отже, вищевказаними судовими рішеннями встановлено, що ОСОБА_2 станом на 15 квітня 1991 року не була членом колгоспного двору, оскільки вибула у 1984 році зі складу колгоспного двору до м. Києва та більше трьох років не брала участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору, остання не довела належними та допустимими доказами наявність існування порушення з боку ОСОБА_1 права власності чи законного володіння на спірне нерухоме майно.  
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка  ОСОБА_1 на момент набуття права власності на житловий будинок була обізнана про те, що в даному будинку проживає мати її покійного бувшого чоловіка - відповідачка по справі ОСОБА_2 , яка в силу передуюючим факту набуття позивачем права власності обставинам, була впевнена в тому, що даний будинок є її власністю. Проживаючи в житловому будинку, відповідачка вважала, що він належить їй на законних підставах, підтвердженням чого є її звернення до суду з позовом до позивачки щодо правомірності набуття нею права власності на майно, тобто враховуючи обставини, які склалися між сторонами, відповідачка вважала даний житловий будинок своїм житлом, оскільки тривалий час в ньому проживала, незалежно від правового режиму - відсутності реєстрації та правовстановлюючих документів на нерухоме майно. 
Також суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив, що ОСОБА_1 проживає в іншому населеному пункті, тобто не використовує житловий будинок в якому проживає ОСОБА_2 , для свого проживання, даний житловий будинок вона отримала не на підставі оплатного правочину та, зареєструвавши право власності на вказану нерухомість, могла передбачити характер і вагу обтяження її майбутньої нерухомості. Крім того, суд виходив з того, що відповідачка не має іншого житла, а тому право позивачки на дане майно не може бути захищено, шляхом виселення відповідачки. Крім того, ОСОБА_1 не довела належними доказами факт порушення її прав щодо користування будинком  та наявності об`єктивних перешкод у здійсненні нею прав власника. 
Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції. 
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Відповідно до  статті 150 ЖК УРСР  громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.
У статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.
Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
У спірних правовідносинах застосуванню підлягають положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України. Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17.
Доказів, що відповідачка вела спільне господарство, проживала з позивачкою, як власником будинку, однією сім`єю і була членом її сім`ї суду не надано. 
Тому, враховуючи, що   ОСОБА_1 , як власник житлового будинку по   АДРЕСА_1 , категорично заперечує проти проживання у ньому відповідачки, яка не є членом її сім`ї і перешкоджає власнику в користуванні та розпорядженні своїм житлом, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову про виселення відповідачки з належного позивачеві житла. 
Оцінюючи виселення на предмет пропорційності, суд першої інстанції не врахував, що відповідачка мала на праві власності ѕ (Ѕ та ј) частини квартири за адресою: АДРЕСА_3 та у 2009 році подарувала належне їй на праві власності житло іншій особі (т.1 а.с.140-141). 
Крім того, відповідачка не довела суду неможливість користування нею житлом, у якому вона зареєстрована з 1999 року по даний час. 
Суд першої інстанції, вирішуючи спір, помилково виходив з того, що ОСОБА_1 не довела факт порушення її прав щодо користування будинком і наявності об`єктивних перешкод у здійсненні нею прав власника, оскільки позивачка зазначала, що вказане житло їй необхідно для проживання її сина, який є членом її сім`ї та не має власного житла. Таких обставин відповідачка не спростувала. 
З огляду на вищенаведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового судового рішення про задоволення позову  ОСОБА_1  про виселення  ОСОБА_2  без надання іншого жилого приміщення. 
Посилання ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу на те, що житловий будинок побудований нею на виділеній їй земельній ділянці та факт оспорення права власності позивачки на спірне житло є безпідставними з огляду на встановлені рішенням Попільнянського  районного суду  Житомирської області  від 07  листопада 2019  року, яке залишено  без змін  постановою Житомирського  апеляційного суду  від 27 січня 2020 року у справі №288/209/19 та постановою Верховного Суду від 21.12.2020, обставини належності будинку, право на який з 15.04.1991 відповідно до Закону України «Про власність», як майно ліквідованого колгоспного двору, належить ОСОБА_1 . 
Тривалість проживання ОСОБА_2 , яка не є членом сім`ї позивачки, у спірному житлі з огляду на положення норм ст. 391 ЦК України та наявність у відповідачки зареєстрованого місця проживання, неможливість користування яким вона не довела, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.
Інші аргументи відзиву на апеляційну скаргу є безпідставними, оскільки права позивачки порушені у контексті  статті 8 Конвенції, необхідно зазначити, що порушено і її права, як власниці житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню понесені нею судові витрати.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 23 вересня 2020 року скасувати, ухваливши нове судове рішення про задоволення позову.
Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого жилого приміщення.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1762 грн судових витрат.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий    Судді        

Повний текст постанови складений 08 лютого 2021 року.