Єдиний унікальний номер 243/13192/19 
Номер провадження 22-ц/804/63/21        

                                                                       
                                                               ПОСТАНОВА
                                                         ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року
Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :
головуючого судді Мірути О.А.,
суддів: Тимченко О.О., Хейло Я.В.,
за участю секретаря судового засідання Цимбала Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу позивача Органу опіки та піклування Слов`янської міської ради  у цивільній справі № 243/13192/19 за позовною заявою Органу опіки та піклування Слов`янської міської ради, що діє в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , за участю третіх осіб Комунальної установи охорони здоров`я «Краматорський будинок дитини «Антошка», Слов`янського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді про позбавлення батьківських прав на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 19 серпня 2020 року (суддя Старовецький В.І.), повний текст рішення виготовлений 28 серпня 2020 року,

                                        В С Т А Н О В И В:

       КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

     У листопаді 2019 року Орган опіки та піклування Слов`янської міської ради, що діє в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , треті особи Комунальна установа охорони здоров`я «Краматорський будинок дитини «Антошка», Слов`янський міський центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, про позбавлення батьківських прав, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06.11.2018 року у ОСОБА_3 були відібрані малолітні діти – ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , без позбавлення батьківських прав.
     Згідно рішень виконавчого комітету Слов`янської міської ради від 19.12.2018 № 1163 та № 1164 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було надано статус дітей позбавлених батьківського піклування. 
     Відповідно до рішень виконавчого комітету Слов`янської міської ради від 19.12.2018 № 1166 та № 1168 малолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було влаштовано до державного закладу на повне державне утримання.
     Згідно листа, наданого головним лікарем комунальної установи охорони здоров`я «Краматорський будинок дитини «Антошка» з 15.01.2019 року в установі виховуються малолітні діти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .. Відповідно до журналу обліку відвідувань батько – ОСОБА_3 дітей в закладі відвідує постійно.
     Батько малолітніх дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не піклується про фізичний та духовний розвиток дітей, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування.
     Серед документів, наданих на засідання комісії з питань захисту прав дитини громадянином ОСОБА_3 , є висновок про стан здоров`я в якому зазначено, що ОСОБА_3 перебуває на обліку у лікаря нарколога КЛПЗ «Слов`янський міський наркологічний диспансер» з 1991 року.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ 

     Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 19 серпня 2020 року у задоволенні позовних вимог Органу опіки та піклування Слов`янської міської ради відмовлено.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

     Позивач Орган опіки та піклування Слов`янської міської ради подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

     В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначають, що ОСОБА_3 перебуває на обліку з 1991 року з діагнозом розлад психічної поведінки внаслідок вживання опіоїдів. Синдром незалежності. Тому на думку позивача саме ця підстава є вагомою у прийнятті рішення щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_3   відносно двох малолітніх дітей ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , оскілько його перебування на обліку у лікаря  – нарколога з1991 року з діагнозом Ф19.24 є загрозою для життя та здоров`я дітей. Крім того, малолітні діти взагалі не зареєстровані  та не мають права користування в будинку, де зі слів ОСОБА_3 зроблені необхідні умови для повернення дітей. На думку позивача, оскільки ОСОБА_3 . 
Вважають рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

        УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

     Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
     У судове засідання сторони не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, заяв про відкладення судового засідання або будь яких інших клопотань не надходило.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

      Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження № 498 від 08.07.2016 ОСОБА_4 є матір`ю малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а ОСОБА_3 є його батьком. Згідно свідоцтва про народження № 368 від 30.05.2018 ОСОБА_4 є матір`ю малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а ОСОБА_3 є її батьком. (а.с. 10-11).
     Згідно рішень виконавчого комітету Слов`янської міської ради від 19.12.2018 № 1163 та № 1164 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було надано статус дітей позбавлених батьківського піклування. (а.с. 14-15) 
     Відповідно до рішень виконавчого комітету Слов`янської міської ради від 19.12.2018 № 1166 та № 1168 малолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було влаштовано до державного закладу на повне державне утримання. (а.с. 16-17).
     Відповідно до рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06.11.2018 року у ОСОБА_3 були відібрані малолітні діти – ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без позбавлення батьківських прав. (а.с. 19-21)
     Відповідно до свідоцтва про смерть від 21.11.2019 року серії НОМЕР_1 , ОСОБА_4 , яка є матір`ю малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
     Відповідно до довідки Міського наркологічного диспансеру ОСОБА_3 перебуває на обліку у лікаря нарколога КЛПЗ «Слов`янський міський наркологічний диспансер» з діагнозом розлад психіки та поведінки внаслідок вживання опіоїдів. Синдром залежності. (а.с. 75 ).
     Згідно висновку Органу опіки та піклування Слов`янської міської ради від 13.11.2019 року, орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно його дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 8-9).

          ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

     У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
     Апеляційна скарга Органу опіки та піклування Слов`янської міської ради  задоволенню не підлягає.

        МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

     Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
     Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
     Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
     Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
     Вказаним вимогам закону судове рішення у повній мірі відповідає. 
     Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач в міру своїх об`єктивних можливостей намагається забезпечити необхідний добробут дітей та виявляє інтерес до них. Зазначені фактори в сукупності, на думку суду, можна розцінювати як такі, що доводять відсутність факту ухилення відповідача від виховання дітей, а також доводять відсутність факту свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками.
     На думку суду, позбавлення батьківських прав з підстав ухилення батьків від виконання своїх обов`язків може мати місце лише тоді, коли таке ухилення має явний характер, тобто коли батьки не спілкуються та не виявляють прагнення до спілкування з дитиною, взагалі не піклуються та не намагаються піклуватися про матеріальний добробут та розвиток дитини.
     Такий висновок суду першої інстанції колегія суддів вважає правильним, оскільки він відповідає встановленим по справі обставинам, наявним у матеріалах справі доказам та зробленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
     Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції. 
     Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
     Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
     Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
     Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно постанови Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави - учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
     Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
     Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
     Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
     Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
     Тлумачення вищенаведеної статті дозволяє дійти висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
     Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
     Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
    Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
     Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
     Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
     Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц,від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19.
      Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
     Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
     Аналіз вищевказаних норм законодавства свідчить про те, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини, тому воно допускається лише в тому випадку, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
     На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні питання щодо позбавлення відповідача батьківських прав взяв до уваги положення вищевказаних норм законодавства, з`ясував всі обставини справи та дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав.
     Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
     Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
     Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
     Згідно з приписами ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
     Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
     Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
      Колегія суддів вважає, що матеріали справи не містять беззаперечних доказів, які б свідчили про ухилення ОСОБА_3 від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей, винної поведінки відповідача у свідомому нехтуванні своїми обов`язками. Батько дітей бажає спілкуватися з ними, проти позбавлення його батьківських прав заперечує, намагався створити їм належні умови для проживання, а позбавлення батьківських прав слід розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей.
       Викладені обставини підтверджуються відповіддю КНП «Краматорського будинку дитини «Антошка» від 19.03.2020 року, з якої вбачається, що згідно журналу обліку відвідувань, батько ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 25.01.2019 року та увесь час перебування дітей у закладі відвідував їх, приносив фрукти, печиво та інше, цікавився станом здоров`я, проводив з ними час. Останній раз відвідував заклад 11.11.2019 року (а.с. 176 т.1).    
      Відвідування батьком дітей у закладі, в якому вони перебувають, а також вище викладена інформація із цього закладу свідчить про те, що батько цікавиться своїми дітьми та не втрачає до них інтерес. 
     Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що вихованням дітей відповідач хоч і не в повній мірі, проте займається, виходячи зі своїх здібностей і фінансових можливостей, а наявні в матеріалах цивільної справи докази не може бути достатніми для обґрунтованості висновку про свідоме та умисне ухилення його від виховання дітей.
     Надаючи оцінку висновку Слов`янської міської ради як органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , колегія суддів виходить з наступного.
     В силу частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
     Суд апеляційної інстанції не згоден із висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача зокрема тим, що висновок є недостатньо грунтовним, не містить даних про те, що ОСОБА_3 був заслуханий органом опіки та піклування, у висновку відсутнє посилання і на те, що позбавлення батьківських прав відповідатиме інтересам дитини.
     Крім того, позиція відповідача, а саме його намагання зберегти зв`язок з дітьми, та долучення до розгляду справи адвоката, надання доказів, що він зацікавлений життям своїх дітей при цьому, свідчать про те, що він жодним чином не є тією особою, яка умисно ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей і відносно якої є нагальна необхідність позбавлення батьківських прав щодо своїх вказаних дітей.
     Рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (mutatis mutandis, справа Хазе проти Німеччини (Haase v. Germany), N 11057/02, пункт 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (справи Валлова і Валла проти Чеської Республіки (Wallova and Walla v. the Czech Republic), N 23848/04, пункт 72, від 26 жовтня 2006 року; "Гавелка та інші проти Чеської Республіки" (Havelka and Others v. the Czech Republic), N 23499/06, пункт 57, від 21 червня 2007 року).
     З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (справа К.А. проти Фінляндії (K.A. v. Finland), N 27751/95, пункт 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (справа Мозер проти Австрії (Moser v. Austria), N 12643/02, пункт 68, від 21 вересня 2006 року).
     З урахуванням зазначеної практики Європейського суду, суд 1 інстанції обґрунтовано вважав, що позивачем не надано переконливих та зважених аргументів, які б давали підстави вважати, що проблему яка виникли у сім`ї можливо вирішити лише за допомогою роз`єднання сім`ї, позбавивши відповідача батьківських прав стосовно своїх дітей.
     Враховуючи те, що інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, а також те, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, апеляційний суд доходить висновку про відсутність достатніх підстав для застосування до відповідачів крайнього заходу впливу - позбавлення батьківських прав.
     Суд першої інстанції ретельно проаналізував наявні у справі докази, і з огляду на встановлені обставини справи щодо поведінки батька, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що відсутні підстави для застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав як гострої соціальної необхідності, та необхідності попередження ОСОБА_3 про необхідність зміни свого ставлення до виховання дітей.
     Факт знаходження відповідача на обліку лікаря нарколога КЛПЗ «Слов`янський міський наркологічний диспансер» з 1991 року, не може бути прямим та однозначним доказом про невиконання батьком своїх батьківських обов`язків (п.1 ч.4 ст. 164 СК України) без доводів взаємозв`язку цих фактів з виконанням батьківських обов`язків.
      Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

        ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

      Суд першої інстанції надав належну оцінку обставинам та доказам у справі.  Апеляційний суд не знаходить підстав для їх переоцінки.
      У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
      З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 19 серпня 2020 року.
      Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування або зміни рішення суду. Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу.
      На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Підстави для зміни та розподілу судових витрат судом апеляційної інстанції не встановлено.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, судові витрати апелянтів, пов`язані з розглядом справи судом апеляційної інстанції не підлягають компенсації.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

      П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Органу опіки та піклування Слов`янської міської ради залишити без задоволення.
Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 19 серпня 2020 року залишити без змін.
        Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя:      О.А. Мірута 

Судді:        О.О. Тимченко 

                         Я.В. Хейло