Дата документу 01.04.2021 Справа № 316/3213/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
  
Справа № 22-ц/807/1333/21                                      Головуючий у 1-й інстанції: Куценко М.О.
Є.У.№ 316/3213/20                                                 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2020 року                                                        м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ:
головуючого:         Кочеткової І.В.,
суддів:                 Кримської О.М.,
                        Дашковської А.В., 
розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
із апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 08 лютого 2021 року,
В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» (далі - Банк) звернувся до суду з позовом про стягнення з  ОСОБА_1   заборгованість за кредитним договором б/н від 15.07.2013 р. В обґрунтування позову зазначено, що у зв`язку з порушенням позичальником зобов`язань за договором  станом на 24.09.2020 р.утворилась заборгованість на суму 14541,65 грн., із яких за тілом кредиту – 9860,46 грн.; 9860,46 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 2061,19 грн. – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК, 2620 грн. – пеня. 
Рішенням Енергодраського міського суду Запорізької області від 08 лютого 2021 року відмовлено у задоволенні позову. 
Не погоджуючись з рішенням суду, АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані фактичні обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати,  і ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Стягнути з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» судові витрати понесені по сплаті судового збору за позовну заяву та апеляційну скаргу.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні заборгованості, не перевірив наданий суду розрахунок заборгованості та не прийняв доводи банку про те, що відповідач користувалась грошовими коштами, частково виконував умови кредитного договору, проте сплачував заборгованість частково, а тому на думку позивача такими своїми діями відповідачка визнала свої зобов`язання за угодою та розміри встановлених обов`язкових платежів.
Копія апеляційної скарги і ухвала про відкриття апеляційного провадження відповідачу направлялись засобами поштового зв`язку, втім до апеляційного суду повернувся конверт із позначкою «за закінченням терміну зберігання», у зв`язку з чим 10.03.2021 року відповідача було повідомлено про розгляд апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк» шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті «Судова влада».
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, проте це не заважає її розгляду за наявними матеріалами справи.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті  369 цього Кодексу.
Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд  здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним нормам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).
Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно до змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Встановлено, що  15.07.2013 відповідач звернувся до Банку та підписав Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с.14). 
У заяві відмітка про те, що відповідач згодний з тим, що вказана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.
До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/. (а.с.15)
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість  відповідача за вказаним кредитним договором станом на 24.09.2020 заборгованість відповідача становить 14541,65 грн., яка складається з такого: 9860,46 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 2061,19 грн. – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК та 2620,00 грн. - пеня (а.с.6-11).
Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із даних, які містяться у виписці по картковому рахунку, відкритому на ім`я відповідача. Здійснивши аналіз вказаної виписки, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачем було витрачено кредитних коштів менше ніж погашено, у зв`язку з чим позов АТ КБ «Приватбанк» був визнаний безпідставним та недоведеним.
Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). 
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти до висновку про те, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений, при цьому умови договору повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість за тілом кредиту становить 9860,46 грн. і саме вказана сума боргу підлягає стягненню, оскільки її слід вважати фактично витраченими кредитними коштами.
Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції керувався даними, зазначеними у виписці по картковому рахунку, який був відкритий на ім`я відповідача, втім виписка по картці не є бухгалтерським документом, вказаний документ лише свідчить про те, що відповідач активно користувався кредитною карткою, витрачаючи кредитні кошти та частково погашаючи заборгованість по кредиту.
Окрім того, здійснений судом першої інстанції розрахунок згідно виписки по картковому рахунку був здійснений не вірно. Суд першої інстанції вказав, що відповідачем було витрачено 164984,14 грн., а повернуто 165553,12 грн. Проте, під час перевірки, суд апеляційної інстанції встановив, що відповідачем по справі поповнювався картковий рахунок на загальну суму 164 717,54 грн., при цьому ОСОБА_1 знімав або розплачувався кредитними коштами, потім поповнював картку але встановити, що він повернув в повному обсязі всі кредитні кошти із наданої виписки не можливо.
Здійснений судом першої інстанції перерахунок витрачених та покладених на кредитний рахунок коштів є помилковим, а тому і висновок суду першої інстанції про безпідставність та необґрунтованість позову в цій частині є помилковим.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Тобто, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Заява – анкета позичальника від 15 липня 2013 року не містить відомостей стосовно визначеної процентної ставки, а також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Матеріали справи не містять підтверджень, що саме Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), а саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
За таких підстав,  в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Відповідно до частин 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків.
Відповідно до статей 77, 78, 79 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно зі статтею 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За положенням ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги в цій частині, Банк зазначав, що у відповідності до п.2.1.1.2.12 Умов та правил надання банківських послуг в разі порушення зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, неустойки та виконання інших зобов`язань, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту клієнт зобов`язується сплатити на користь Банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості у розмірі : 86,4 % для картки «Універсальна», 84% - для картки «Універсальна голд».
Із доданого до позовної заяви розрахунку слідує, що нарахування в порядку ч.2 ст.625 ЦК України на тіло кредиту проводилося Банком як на поточне, так і на прострочене тіло кредиту із розрахунку 84% на місяць (а.с.6-11).
Зважаючи на те, що Банком не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту узгодження із позичальником вказаної відсоткової ставки на прострочене тіло кредиту, позовні вимоги банку в цій частині також не підлягають задоволенню. 
Стосовно доводів апеляційної скарги щодо безпідставної відмови суду першої інстанції у задоволені вимоги банку про стягнення пені, колегія суддів зазначає, що у даному випадку погоджується із висновками суду першої інстанції, а саме про те, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Отже, вимоги в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 2620 грн. є безпідставними, оскільки позивачем не доведено укладення договору на таких умовах.
Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 9860,46 грн. відповідно до п.2,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового – про задоволення позовних вимог банку та стягнення з ОСОБА_1   на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» вказаної заборгованості.
Згідно з ч.ч. 1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України АТ КБ «Приватбанк» має право на компенсацію за рахунок відповідача суми судового збору, сплаченого за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 3563,30 гривень.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382  ЦПК України, апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.
Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 08 лютого 2021 року у цій справі скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позову.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , іпн: НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (ЄДРПОУ:14360570, юридична адреса: м.Київ, вул. Грушевського, 1-Д) заборгованість за кредитним договором в розмірі 9860,46 гривень ( дев`ять тисяч вісімсот шістдесят гривень 46 копійок) та судовий збір в розмірі 3563,30 гривень (три тисячі п`ятсот шістдесят три гривні 30 копійок).
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 
Головуючий: І.В. Кочеткова
Судді: А.В. Дашковська
                                                                                                            О.М. Кримська