Ухвала
Іменем України
2 лютого 2021 року
м. Київ
провадження № 51-427 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого –       ОСОБА_1 ,
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 на вирок Томашпільського районного суду Вінницької області від 12 серпня 2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 2 листопада 2020 року відносно ОСОБА_5 .
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Томашпільського районного суду Вінницької області від 12 серпня 2020 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого в  АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винуватим та призначено покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу у розмірі 400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 6 800 грн без позбавлення права керування транспортними засобами.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_4 задоволено частково: постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь потерпілого 20 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. В решті позову відмовлено.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 2 листопада 2020 року апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Томашпільського районного суду Вінницької області від 12 серпня 2020 року - без змін.
За вироком суду ОСОБА_5 визнаний винуватим у тому, що він 1серпня 2019 року близько 13:20 год. на автодорозі сполученням «Тульчин-Клебань-Ладижин» 7 км + 100 м, між населеними пунктами с. Клебань та с. Кинашів Тульчинського району Вінницької області, керуючи автомобілем марки «Renault Kangoo», державний номерний знак НОМЕР_1 , порушуючи вимоги  п. 2.3(б), 2.9(б) Правил дорожнього руху України, перебуваючи у стомленому стані, заснув за кермом та виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з автомобілем марки «ВАЗ-2104», державний номерний знак НОМЕР_2 , який рухався в зустрічному напрямку під керуванням  ОСОБА_4 , внаслідок чого потерпілий отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я на строк понад 21 добу. Порушення п. 2.3(б), 2.9(б) Правил дорожнього руху України перебувають у причинному зв`язку з наслідками, що настали. 
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_4 просить змінити вирок Томашпільського районного суду Вінницької області від 12 серпня 2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 2 листопада 2020 року відносно ОСОБА_5 через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Просить виключити з мотивувальної частини вироку посилання на обставини, які пом`якшують ОСОБА_5 покарання (щире каяття, сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданої шкоди), та вважати його засудженим за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки. Крім того, потерпілий просить стягнути із засудженого відповідно 100 000 грн. та 50 000 грн. у рахунок відшкодування моральної та матеріальної шкоди.
Мотиви Суду
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Відповідно до ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Відповідно до вимог, встановлених ст. 370 КПК України, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_4 не оскаржує висновків суду в частині доведеності винуватості та кваліфікацію дій засудженого. Натомість, вказує на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі ОСОБА_5 внаслідок м`якості.
На думку колегії суддів ці доводи є безпідставними. 
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною.  
Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Твердження потерпілого ОСОБА_4 у його касаційній скарзі про невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі ОСОБА_5 , а також про необґрунтоване визнання щирого каяття, сприяння розкриттю злочину та добровільного відшкодування завданої шкоди обставинами, які пом`якшують засудженому покарання, є безпідставними, виходячи з наступного.
Суд апеляційної інстанції ретельно перевірив доводи апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_4 , які є аналогічними, наведеними в його касаційній скарзі, дав на них вичерпну, вмотивовану відповідь. Зокрема, суд зазначив, що при призначенні покарання  ОСОБА_5 суд першої інстанції діяв з дотриманням вимог ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є злочином невеликої тяжкості; конкретні обставини справи; дані про особу винного, який раніше не судимий, за місцем роботи характеризується позитивно, має на утриманні непрацездатних батьків, на диспансерному психіатричному та наркологічному обліках не перебуває,компроментуючі матеріали відсутні, обставини, що пом`якшують покарання (щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданої шкоди), відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також врахував досудову доповідь органу пробації, відповідно до якої виправлення  ОСОБА_5 можливе  без позбавлення або обмеження волі на певний строк , він  не становить високої небезпеки для суспільства (у тому числі окремих осіб).
Суди встановили, що  ОСОБА_5 повністю визнав провину у вчиненому, відразу після дорожньо-транспортної пригоди, до прибуття працівників правоохоронних органів та медичних працівників, залишався на місці події та намагався надати медичну допомогу потерпілому, в ході здійснення досудового та судового провадження вживав заходи для виправлення ситуації, яка склалась шляхом надання матеріальної допомоги потерпілому, що підтверджується квитанціями про надсилання грошових переказів,  дану обставину не заперечує сам потерпілий. Стосовно активного сприяння в розкритті злочину, то зазначена обставина полягає в наданні органам досудового розслідування відомостей, які їм невідомі та які значною мірою полегшують встановлення об`єктивних обставин правопорушення.  ОСОБА_5 відразу як потерпілому, так і слідчому повідомив про те, що він перебував за кермом в стомленому стані та заснув, таким чином підтвердивши  порушення п. 2.9 «б» ПДР України, що є складовою об`єктивної сторони інкримінованого злочину.
Суд першої інстанції призначив  ОСОБА_5 покарання з дотриманням вимог Загальної частини КК України. Посилання потерпілого на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженогоє необґрунтованими, оскільки останньому призначено покарання у виді штрафу в межах санкції відповідної частини статті,за якою кваліфіковано його діяння, яке відповідає тяжкості скоєного злочину та його особі, а тому немає підстав вважати призначене покарання явно несправедливим у зв`язку із його м`якістю.
Крім того, у касаційній скарзі потерпілий вказує, що апеляційний суд, усупереч вимогам ст. 419 КПК України, не перевірив належним чином доводи, викладені в апеляційній скарзі та не зазначив чому суд першої інстанції не повинен був призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. 
Проте, доводи потерпілого в цій частині також є необґрунтованими з огляду на таке.
Апеляційний суд зазначив, що місцевий суд серед іншого, також врахував, що     ОСОБА_5 працює інженером з електрифікації сільськогосподарського виробництва МХП «Зернопродукт» (така діяльність пов`язана з частими відрядженнями та нерозривно пов`язана з необхідністю керування транспортними засобами), перебуває в зареєстрованому шлюбі, має на утриманні батьків похилого віку, а тому дійшов обґрунтованого висновку про недоцільність призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Потерпілий ОСОБА_4 просить призначити  ОСОБА_5 суворіше покарання, а саме – у виді обмеження волі строком на 2 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, тобто, погіршити правове становище засудженого, проте, відповідно до ч. 1 ст. 437 КПК України, суд касаційної інстанції не має права застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання.
Що стосується незгоди потерпілого із розміром стягнутої моральної шкоди, то на  думку колегії суддів ці доводи не заслуговують на увагу з огляду на таке. 
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я,  у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна та ін.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. 
При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Стаття 1167 ЦК України передбачає, що  моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, за винятком шкоди завданої  каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
З рішення суду апеляційної інстанції вбачається, що 14 лютого 2020 року  ОСОБА_5 здійснив перекази на суму 21 335 грн  та 10 000 грн у рахунок відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої злочином.
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди судами було взято до уваги   ступінь моральних страждань й фізичного болю, яких позивач зазнав внаслідок отриманих тілесних ушкоджень та пошкодження належного йому автомобіля, ступінь страждань та переживань, які змінили звичний темп його життя, тому виходячи з принципів виваженості, розумності й справедливості, з урахуванням часткового відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції у відповідності до вищевказаних вимог Закону прийшов до вірного висновку, що позовні вимоги потерпілого в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі 20 000 грн.
Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є законними, обґрунтованими та належним чином  вмотивованими, адже в повній мірі відповідають  вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України, тому доводи потерпілого в цій частині теж є безпідставними.  
При перевірці судових рішень Суд не встановив порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для скасування оскаржуваних вироку Томашпільського районного суду Вінницької області від 12 серпня 2020 року та ухвали Вінницького апеляційного суду від 2 листопада 2020 року, а тому, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги потерпілого немає.
З цих підстав Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_4 на вирок Томашпільського районного суду Вінницької області від 12 серпня 2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 2 листопада 2020 року відносно ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді: 
 
ОСОБА_1                                         ОСОБА_2                                            ОСОБА_3