ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

31 березня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 738/1054/20
Головуючий у першій інстанції – Парфененко О. Я.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/410/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
                                   головуючого-судді: Онищенко О.І.
                                   суддів: Губар В.С., Харечко Л.К.
                                   секретар: Поклад Д.В. , Позняк О.В.                                      
Позивач: ОСОБА_1 
Відповідач: ОСОБА_2 
Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1 
Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Менського районного суду Чернігівської області від 09 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності на частку у спільному майні подружжя (суддя Парфененко О. Я.),  ухвалене о 08 год. 00 хв. у м. Мена, повний текст рішення складено 18 грудня 2020 року,  
  
                                         В С Т А Н О В И В
:
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просила встановити факт її проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю, як чоловіка та жінки без перебування між собою в шлюбі, в період з 10 жовтня 2002 року по 21 лютого 2020 року; визнати за позивачкою право власності на 1/2 житлового будинку по АДРЕСА_1 ; визнати за позивачкою право власності на 1/2 грошового вкладу в сумі 100 000 грн. Позов мотивовано тим, що у 2002 році позивачка познайомилась із ОСОБА_3 і з цього часу розпочала з ним фактичні сімейні стосунки і проживати разом однією сім`єю в АДРЕСА_1 , який належав батьку чоловіка на праві приватної власності. Після смерті батьків ОСОБА_3 вступив у спадщину. ОСОБА_1 посилалася, що за час спільного проживання в будинку вони разом з чоловіком зробили повністю ремонт будинку, добудували веранду, зробили каналізацію, підвели воду. У 2006 році придбали автомобіль марки Volkswagen і трактор, яким виконувались роботи по обробленню домашнього господарства. Крім того, вказує, що на депозитах в Ощадбанку та ПриватБанку були грошові вклади близько 300 000 грн, які були відкриті на чоловіка. ОСОБА_1 вказувала, що чоловік мав від першого шлюбу доньку ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. За доводами позивачки, частину майна вони з донькою покійного поділили в добровільному порядку, просила залишити за нею у власності повністю будинок та вклад на суму 100 000 грн.
Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 09 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що позивачка, окрім пояснень свідків, не надала достатніх доказів на підтвердження проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 , зокрема доказів про наявність спільного побуту, доказів того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 мали взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю та спільно набули у власність спірний будинок та грошові кошти, мали спільні витрати, купували майно для спільного користування, здійснювали витрати на утримання житла, його ремонт за період з жовтня 2002 року до 21 лютого 2020 року. Також суд дійшов висновку, що спірний будинок не є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , оскільки з 23 жовтня 2007 року належить на праві приватної власності ОСОБА_3 – батьку ОСОБА_3 , докази стосовно участі ОСОБА_1 у набутті права власності на спірний будинок, а також докази наявності готівкових коштів чи депозитних вкладів у банківських установах, оформлених на своє ім`я чи ім`я ОСОБА_3 , позивачка не надала.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову і стягнення з відповідачки на її користь 100 000 грн грошового вкладу. Апеляційна скарга мотивована тим, що між позивачкою і ОСОБА_3 склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Позивачка вказує, що не претендує на частку в будинку, оскільки пізніше було встановлено, що власником будинку є батько її чоловіка, але посилається, що за час спільного проживання вони з ОСОБА_3 вели спільне господарство, збирали кошти і чоловік зберігав кошти в Ощадбанку та ПриватБанку. Приблизно на депозитах знаходилось близько 300 000 грн. За доводами ОСОБА_1 , при подачі позову у неї було прохання до суду витребувати докази про наявність коштів. Незважаючи на це, суд дійшов висновку, що позивачкою не надано доказів наявності готівкових коштів чи депозитних вкладів.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Відповідачка не заперечує, що у 2002 році ОСОБА_1 певний час проживала разом з її батьком, але пізніше вони припинили спільне проживання, потім вони зустрічались, але разом не проживали, спільного господарства не вели, останні роки батько проживав один. ОСОБА_2 вважає, що позивачка доказами не довела факту проживання однією сім`єю без шлюбу з її батьком, тому не має права претендувати на банківські вклади ОСОБА_3 .
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи, що ОСОБА_1 фактично оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні її позовних вимог про встановлення факту, що має юридичне значення, та про визнання за нею права власності на 1/2 частину грошового вкладу у розмірі 100 000 грн, апеляційний суд переглядає рішення суду лише в зазначених частинах і не переглядає рішення в частині відмови у задоволенні її позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 .
Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині. Висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав вірну оцінку, і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.
По справі встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 (а.с.12).
Із заявою про прийняття спадщини після його смерті звернулася донька померлого – ОСОБА_2 (а.с.74).
В матеріалах спадкової справи є довідка Менської міської ради №126/15 від 30 березня 2020 року, відповідно до якої ОСОБА_3 проживав і був зареєстрований в АДРЕСА_1 , вибув у зв`язку зі смертю; за вказаною адресою на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 проживав один (а.с.79).
ОСОБА_1 на підтвердження своїх вимог про встановлення факту проживання із ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки без перебування у шлюбі надала довідку Менської міської ради №168/15 від 22 липня 2020 року, згідно з якою ОСОБА_1 дійсно проживала разом із ОСОБА_3 в період з 2002 року по 2020 рік, вели спільне господарство в АДРЕСА_1 (а.с.13). Також позивачкою надано довідку Менської міської ради №219/15 від 14 вересня 2020 року, відповідно до якої ОСОБА_1 дійсно на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 проживала з ним без реєстрації в АДРЕСА_1 (а.с.105).
Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно із ч.1 ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
При застосуванні ст. 74 СК України необхідно виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Частиною 1 статті 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Необхідною умовою для визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину грошового вкладу є встановлення факту проживання позивачки разом із ОСОБА_3 однією сім`єю та факту набуття зазначених коштів у розмірі 100 000 грн протягом такого проживання.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між особами відносин, притаманних подружжю.
Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що позивачкою не надано достатніх доказів на підтвердження проживання однією сім`єю із ОСОБА_3 , зокрема про наявність спільного побуту, взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, та спільного набуття у власність грошових коштів, спільних витрат.
Суд першої інстанції обгрунтовано не взяв до уваги довідки Менської міської ради, оскільки вони видані після смерті ОСОБА_3 і суперечать довідці, яка знаходиться в матеріалах спадкової справи, у якій зазначено, що ОСОБА_3 на день смерті проживав один.
Як вказує позивачка у своїй апеляційній скарзі, нею дійсно у позовній заяві заявлялося клопотання про витребування доказів про наявність грошових коштів на банківських рахунках, оформлених на ОСОБА_3 .
Відповідно до п.4 ч.5 ст.12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
03 вересня 2020 року у підготовчому судовому засіданні судом вирішувалося питання, зокрема щодо витребування доказів - ухвалою суду у задоволенні клопотання ОСОБА_1 було відмовлено у зв`язку з тим, що клопотання належним чином не оформлене. Одночасно судом було задоволено клопотання ОСОБА_2 про витребування доказів і зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» та АТ «Державний ощадний банк України» подати до суду відомості про наявні рахунки станом на 21 лютого 2020 року (у тому числі закриті після вказаної дати) на ОСОБА_1 (а.с.63-65).
АТ «Державний ощадний банк України» надало відповідь про відсутність відкритих рахунків в установах банку на ім`я ОСОБА_1 (а.с.97).
Оскільки відповідь із АТ КБ «ПриватБанк» не надійшла, суд повторно направив на адресу банку копію ухвали про витребування доказів (а.с.112). Проте банк вимоги ухвали суду не виконав. Маючи можливість надати докази про наявність вкладів розміщених у АТ КБ «ПриватБанку» на особистих рахунках ОСОБА_1   таких доказів не надала.
ОСОБА_1 повторно не подавала до суду належним чином оформлене клопотання про витребування доказів про розміщені кошти на банківських рахунках відкритих на ім`я ОСОБА_4 .
Судом за клопотанням позивача були допитані свідки.
Таким чином, суд першої інстанції сприяв учасниками справи у витребуванні доказів і здійснив усі дії для повного і всебічного з`ясування обставин справи.
Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду в оскаржуваній частині не спростовують, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування в оскаржуваній частині відсутні. 

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

                                       П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Менського районного суду Чернігівської області від 09 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 1 квітня 2021 року.

Головуючий:                                                             Судді: