Постанова 
Іменем України 
18 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 552/4703/19
провадження № 51-5267 км 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого –                                   ОСОБА_1 ,
суддів:                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі                                   ОСОБА_4 ,
за участю прокурора                        ОСОБА_5 , 
розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за                   № 12019170020000578 за обвинуваченням  
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований в              АДРЕСА_1 та проживає по АДРЕСА_2 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, 
за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 10 червня 2020 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 17 серпня 2020 року щодо нього.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Київського районного суду м. Полтави від 10 червня 2020 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 125 КК України на 3 місяці арешту.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили обрано у вигляді тримання під вартою.
Початок строку відбування покарання ухвалено рахувати з 10 червня 2020 року, звільнивши останнього з-під варти негайно по відбуттю призначеного судом строку покарання.
Вирішено питання про речові докази у кримінальному провадженні.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 17 серпня 2020 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишений без зміни.
За вироком суду, ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він 28 лютого 2019 року, приблизно об 11 год. 15 хв., перебуваючи по АДРЕСА_3 , умисно, на ґрунті неприязних відносин з ОСОБА_7 , наніс останньому один удар рукою в область голови, від якого ОСОБА_7 втратив рівновагу та впав на асфальтове покриття. У результаті вказаних протиправних дій ОСОБА_6 спричинив ОСОБА_7 легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі з доповненнями засуджений просить скасувати постановлені судові рішення у зв’язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вказує на неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Стверджує, що він діяв в стані необхідної оборони, а в його діях відсутній склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 125 КК України. Зазначає про те, що апеляційний суд необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про повторний допит свідків, чим порушив вимоги ч. 3 ст. 404 КПК України. Вказує на те, що судами порушені вимоги ст. ст. 2, 8 ,9, 94, 370 КПК України.
Позиції учасників судового провадження
Потерпілий ОСОБА_8 у надісланих до суду письмових запереченнях на касаційну скаргу засудженого вказує про необґрунтованість такої скарги, просить відмовити в її задоволенні та залишити судові рішення без зміни. 
До суду касаційної інстанції надійшла письмова заява від представника потерпілого ОСОБА_8 – адвоката ОСОБА_9 про можливість здійснення касаційного провадження за відсутності потерпілого ОСОБА_8 та його представника.
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 заперечила щодо задоволення касаційної скарги засудженого, зазначивши, що підстав для її задоволення немає, а тому просила судові рішення залишити без зміни.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права у межах вимог касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду. Тобто, при касаційному розгляді кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення злочину, встановлених судами першої та апеляційної інстанції.
У касаційній скарзі засуджений вказує про незаконність вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду, вважає, що такі рішення постановлено з порушенням норм процесуального законодавства.
Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Доводи касаційної скарги засудженого про те, що в його діях відсутній склад інкримінованого злочину, оскільки він діяв у стані необхідної оборони, є необґрунтованими та не відповідають матеріалам кримінального провадження.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 36 КК України  необхідною обороною визнаються дії,  вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних  інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. Кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.
Так, для вирішення питання щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.
Судам слід мати на увазі, що стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. Перехід використовуваних при нападі знарядь або інших предметів від нападника до особи, яка захищається, не завжди свідчить про закінчення посягання.
При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.
У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, відповідає встановленим обставинам та підтверджується безпосередньо дослідженими та оціненими доказами.
Суд першої інстанції дослідив показання самого ОСОБА_6 , який не заперечував факту нанесення ним потерпілому ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, але зазначав про те, що він діяв в межах необхідної оборони. Вказані показання спростовані показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які повністю узгоджуються з протоколами слідчих дій та висновками експертиз. Окрім того, місцевим судом, досліджено, співставлено та обґрунтовано покладено в основу вироку дані, що містяться у протоколі слідчого експерименту за участю       ОСОБА_7 від  26 березня 2019 року, протоколах огляду від  24 квітня 2019 року, 16 липня 2019 року, 10 квітня 2019 року, медичній документації на підтвердження звернення потерпілого ОСОБА_7 до лікувального закладу та висновку судово-медичної експертизи № 232 від 15 квітня  2019 року. При цьому, в судовому засіданні був допитаний судово-медичний експерт ОСОБА_13 , який повністю підтвердив дані, що містяться у висновку.
Виходячи із фактичних обставин кримінального провадження суд правильно встановив, що показання потерпілого ОСОБА_7 , дані ним під час слідчого експерименту об`єктивно узгоджуються, як і з показаннями свідків, так і з висновком судово-медичної експертизи, які підтвердили можливість отримання тілесних ушкоджень потерпілим саме за обставин, викладеним ним. В свою чергу, наведені у вироку письмові докази також повністю узгоджуються між собою та наведеними показаннями потерпілого та свідків, і в своїй сукупності підтверджують винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України. 
Суд першої інстанції належним чином мотивував таке рішення та надав відповідну оцінку позиції сторони захисту. При цьому, судом обґрунтовано не прийнято до уваги показання засудженого ОСОБА_6 про те, що він діяв у стані необхідної оборони, який їх  оцінив як спосіб захисту від обвинувачення. 
Суд апеляційної інстанції належним чином перевірив, серед інших, доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 та дійшов обґрунтованого висновку про те, що будь - яких даних, що вказують на протиправну поведінку потерпілого, яка б могла спровокувати конфлікту ситуацію або на його дії, від яких обвинувачений ОСОБА_6 вимушений був захищатися, матеріали кримінального провадження не місять. Окрім того, такі доводи апелянта про те, що він захищався від протиправного посягання потерпілого, спростовані відповідно до змісту постанови про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 12019170020000573 від 28 лютого 2019 року на підставі заяви ОСОБА_6 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, зі змісту якої вбачається, що приводом для закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України стало те, що ОСОБА_6 не бажає бути допитаним в якості потерпілого у даному кримінальному провадженні та відмовився проходити судово - медичну експертизу.
Суд апеляційної інстанції належним чином перевірив правильність кваліфікації дій засудженого за встановлених фактичних обставин справи, та обґрунтовано зазначив, що, ОСОБА_7 в ході конфлікту з ОСОБА_6 не становив для обвинуваченого будь-якої загрози, а тому підстав для самозахисту від дій потерпілого у нього не було. При цьому, характер та локалізація завданих тілесних ушкоджень потерпілому в область голови ззаду, переконливо свідчать про те, що обвинувачений усвідомлював можливість настання негативних наслідків від своїх дій, у тому числі й тих, що фактично настали. Тобто умисел обвинуваченого був спрямований саме на заподіяння шкоди здоров`ю потерпілого.
Доводи касаційної скарги засудженого щодо порушення принципу безпосередності дослідження доказів, оскільки апеляційним судом було відмовлено в заявленому клопотанні сторони захисту щодо повторного допиту свідків, колегія суддів вважає безпідставними.
Положеннями ст. 404 КПК  України чітко регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення місцевого суду в межах апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження апеляційний суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх неповністю або з порушеннями; апеляційний суд може дослідити докази, які не досліджено місцевим судом, виключно в разі, якщо учасники судового провадження заявляли клопотання про дослідження таких доказів під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про них стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Як вбачається із аудіозапису судового засідання від 17 серпня 2020 року, апеляційний суд обґрунтовано відхилив клопотання сторони захисту про повторний допит свідків, оскільки ці свідки були допитані судом першої інстанції, а сторона захисту не навела належних мотивів тане вказала тих підстав, які передбачені в ч. 3 ст. 404 КПК України, для повторного дослідження доказів.
Згідно з положеннями кримінального процесуального права, при апеляційному перегляді у суду не виникає обов`язку досліджувати докази із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить докази, отримані в суді першої інстанції. Апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції в повній мірі надана оцінка дослідженим доказам, а тому повторне їх дослідження визнав недоцільним. Отже, вказаний суд діяв у межах своїх повноважень та не допустив порушень, як на те посилається засуджений.
Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б впливали на обґрунтованість судових рішень щодо ОСОБА_6 , судами першої та апеляційної інстанції у кримінальному провадженні допущено не було, тому законних підстав для скасування постановлених відносно засудженого   ОСОБА_6 судових рішень за доводами його касаційної скарги, колегія суддів касаційного суду не вбачає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Київського районного суду м. Полтави від 10 червня 2020 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 17 серпня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 – без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                          ОСОБА_2                                 ОСОБА_3