ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/791/18                                                                                 Головуючий у 1 інстанції: Кузьменко В.А.
                                                                                Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  11 лютого 2021 року                                                                                            м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача                                    Вівдиченко Т.Р.
Суддів                                                      Глущенко Я.Б.
                                                                 Черпіцької Л.Т.
За участю секретаря                               Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Київський слідчий ізолятор", Міністерства юстиції України про скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної установи "Київський слідчий ізолятор", Міністерства юстиції України, в якому про просив:
- скасувати рішення про направлення ОСОБА_1 до Замкової виправної колонії №58;
- зобов`язати перенаправити Ковальського Романа Вікторовича до іншої державної установи ближчої до місця проживання ОСОБА_1 , рідних та друзів.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 повністю. Суд вийшов за межі позовних вимог та визнав протиправними дії Міністерства юстиції України щодо недотримання процедури розгляду питання про направлення ОСОБА_1 для відбування покарання та видачі наряду у неналежній формі.
Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Міністерство юстиції України звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання протиправними дії Міністерства юстиції України щодо недотримання процедури розгляду питання про направлення ОСОБА_1 для відбування покарання та видачі наряду у неналежній формі та прийняти  нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.  Зокрема, апелянт вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог, оскільки, саме по собі визначення судом протиправності дій Міністерства юстиції України щодо недотримання процедури розгляду питання про направлення для відбування покарання та видачі наряду у неналежній формі не може вважатися повним та ефективним способом захисту прав та інтересів позивача.
Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції,  вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2014 року, який на момент виникнення спірних правовідносин набрав законної сили, ОСОБА_1 засуджений до довічного позбавлення волі за частиною четвертою статті 187, пунктами 6, 12, 13 частини другої статті 115, статтею 70   Кримінального кодексу України.
Згідно Протоколу №47 комісії Київського слідчого ізолятора з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі, та позбавлення волі на певний строк, виду колонії від 27 червня 2017 року, за результатами розгляду матеріалів особових справ щодо засуджених, ОСОБА_1 визначено вид установи виконання покарань - ДПВ максимального рівня безпеки із відбуванням покарання у приміщеннях камерного типу.
На підставі листа Міністерства юстиції України від 12 липня 2017 року №7370/23/31-17, засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 направлено з Київського слідчого ізолятора до Замкової виправної колонії №58 для подальшого відбування покарання.
Не погоджуючись із направленням для відбування покарання до Замкової виправної колонії №58, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами ч. 2 ст. 7 Кримінально-виконавчого кодексу України, засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.
Статтею 4 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачено, що підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також закон України про амністію та акт помилування.
У відповідності до ч. 1  ст. 18 Кримінально-виконавчого кодексу України, виправні колонії виконують покарання у виді позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі.
Згідно положень абз. 5 ч. 2  ст. 18 Кримінально-виконавчого кодексу України, у виправних колоніях максимального рівня безпеки відбувають покарання, зокрема, чоловіки, засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі.
Нормами ст. 86 Кримінально-виконавчого кодексу України закріплено, що вид колонії, в якій засуджені до позбавлення волі відбувають покарання, визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань.
Положеннями ст. 87 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачено, що особи, засуджені до позбавлення волі, направляються для відбування покарання не пізніше десятиденного строку з дня набрання вироком законної сили або з дня надходження із суду розпорядження про виконання вироку, який набрав законної сили. Порядок направлення засуджених до виправних і виховних колоній визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.
Наказом Міністерства юстиції України від 27 лютого 2017 року №680/5 затверджено Порядок визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення (далі - Порядок №680/5, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до п. 6 розділу ІІ Порядку №680/5, до виправних колоній максимального рівня безпеки з відбуванням покарання у приміщеннях камерного типу або відповідних секторах направляються чоловіки, засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі.
Згідно  п. 1   розділу ІІІ Порядку №680/5, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, до установ виконання покарань, їх переведення до іншої установи здійснюються на підставі запиту на наряд щодо направлення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, із слідчих ізоляторів до установ виконання покарань (додаток 1), на підставі якого видається наряд про направлення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, із слідчих ізоляторів до установ виконання покарань (додаток 2).
За приписами п.  4 розділу І Порядку №680/5, наряд - рішення, що видається підрозділом по контролю за виконанням судових рішень для направлення особи (осіб), засудженої(их) до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту чи обмеження волі, яка (які) підлягає(ють) направленню до установи виконання покарань або переведенню для відбування покарання з однієї установи виконання покарань до іншої.
Відповідно до пункту 2 розділу ІІІ Порядку №680/5, наряди видаються підрозділами слідчого ізолятора, міжрегіонального управління, Міністерства юстиції України, які здійснюють контроль за виконанням судових рішень, на підставі рішення комісії СІЗО про визначення рівня безпеки виправної колонії та відповідних рішень міжрегіональних і центральної комісій.
В силу п. 5 Розділу ІІІ Порядку №680/5, за нарядами підрозділу Міністерства юстиції України, який здійснює контроль за виконанням судових рішень, направляються зокрема, особи, засуджені до довічного позбавлення волі, розмістити яких немає змоги через відсутність достатньої кількості місць у виправних колоніях чи секторах визначеного рівня безпеки у зоні діяльності міжрегіонального управління або місць для окремого розміщення осіб, яких засуджено за одним вироком суду.
Приписами п. 7 розділу ІІІ Порядку №680/5 закріплено, що запит на наряд та матеріали, необхідні для розгляду питань, визначених пунктом 5 цього розділу, скеровуються до Міністерства юстиції України підрозділом міжрегіонального управління, який здійснює контроль за виконанням судових рішень, не пізніше одного робочого дня з дати прийняття рішення комісією СІЗО. Запит підписується керівником цього підрозділу та керівником міжрегіонального управління чи його заступником. До запиту додається копія протоколу комісії СІЗО про визначення засудженому установи виконання покарань.
Як вбачається з матеріалів справи, Центральним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань та пробації складено Запит від 30 червня 2017 року №2.4-1279 на наряд щодо направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, комісії СІЗО (протокол №47), відносно ОСОБА_1 (а.с. 48).
Пунктом 8 розділу ІІІ Порядку №680/5 закріплено, що  наряди на запити готуються підрозділом міжрегіонального управління чи Міністерства юстиції України, який здійснює контроль за виконанням судових рішень, протягом п`яти робочих днів з дати отримання відповідного запиту (пункт).
Згідно п. 10 розділу ІІІ Порядку №680/5, наряд, виданий Міністерством юстиції України, підписується заступником Міністра та надсилається ініціатору запиту, а копія - до міжрегіонального управління.
З вищевказаного вбачається, що документальною підставою для направлення засуджених до місця відбування покарання є наряди, на підставі яких комісіями відповідного рівня шляхом прийняття рішення, яке оформлюється протоколом засідання комісії, здійснюється направлення засуджених для відбування покарання.
Форма такого наряду про направлення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, до установ виконання покарань, затверджена Додатком 2 до Порядку №680/5
Колегія суддів зазначає, що матеріали справи містять лист Міністерства юстиції України від 12 липня 2017 року №7370/23/31-17, відповідно до якого, засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 , 1988 р.н., вирішено направити із Київського слідчого ізолятора до Замкової і справної колонії (№ 58) для подальшого відбування покарання (а.с. 31).
Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що вказаний лист фактично є нарядом, оскільки, ним визначається установа виконання покарань, в якій позивач повинен відбувати покарання. Разом з тим, даний лист Міністерства юстиції України від 12   липня 2017 року №7370/23/31-17 не відповідає формі наряду, затвердженій додатками 2, 3 до Порядку №680/5.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №820/2155/17.
Оскільки, лист Міністерства юстиції України від 12   липня 2017 року №7370/23/31-17 не відповідає формі наряду, затвердженій додатками 2, 3 до Порядку №680/5, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що Міністерство юстиції України порушило процедуру розгляду питання про направлення ОСОБА_1 для відбування покарання, у тому числі, видачі наряду у неналежній формі.
Посилання апелянта на помилковість твердження суду першої інстанції про те, що у запиті відсутня інформація щодо номеру установи куди направляють співучасника, оскільки, положенням передбачено зазначення інформації виключно про засудженого, колегія суддів вважає необгрунтованими, виходячи з наступного.
Як вбачається з Додатку №1 «Запит на наряд щодо направлення осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі» до Порядку №680/5, в колонці №9 необхідно вказати: «Установи виконання покарань, куди направлено співучасників».
Доводи апелянта про те, що саме по собі визначення судом протиправності дій Міністерства юстиції України щодо недотримання процедури розгляду питання про направлення для відбування покарання та видачі наряду у неналежній формі не може вважатися повним та ефективним способом захисту прав та інтересів позивача, колегія суддів вважає необгрунтованими, з огляду на наступне.
Як зазначено судом першої інстанції, підтверджено апелянтом, ОСОБА_1 переведений із Замкової виправної колонії №58 до Державної установи «Київський слідчий ізолятор», де і перебуває на даний час, що, також, підтверджується інформацією, зазначеною позивачем в додаткові від 09 серпня 2020 року та розписками про отримання процесуальних документів.
Отже, оскаржуваний лист Міністерства юстиції України від 12   липня 2017 року №7370/23/31-17  фактично вичерпав свою дію.
Таким чином, враховуючи обставини справи,  з огляду на те, що Міністерством юстиції України порушено процедуру розгляду питання про направлення ОСОБА_1 для відбування покарання, у тому числі, видачі наряду у неналежній формі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно вийшов за межі позовних вимог та визнав протиправними дії Міністерства юстиції України щодо недотримання процедури розгляду питання про направлення ОСОБА_1 для відбування покарання та видачі наряду у неналежній формі.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеною у вищевказаній постанові від 19 лютого 2020 року у справі №820/2155/17.
Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.
Надаючи оцінку доводам апелянта, судова колегія приймає до уваги Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому зазначено, що при викладенні підстав для прийняття рішення суд повинен надати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд апеляційної інстанції, також, враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Крім того, у рішеннях ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №   30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність визнання протиправними дій Міністерства юстиції України щодо недотримання процедури розгляду питання про направлення ОСОБА_1 для відбування покарання та видачі наряду у неналежній формі.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому, підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст.  243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

 Суддя-доповідач                                                                               Вівдиченко Т.Р.
          
 Судді                                                                                                  Глущенко Я.Б.
                                                                                                  
                                                                                                           Черпіцька Л.Т.

                                                                      Повний текст постанови виготовлено 16.02.2021 р.