Справа №591/3963/20 	Головуючий у суді 1-ї інстанції - Янголь Э.В.	
Номер провадження 33/816/6/21 	Суддя-доповідач Рунов В. Ю. 	
Категорія  130 КУпАП  	  	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю. , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми справу про адміністративне правопорушення № 591/3963/20 за апеляційною скаргою захисника НАГОРНОГО В. Б. на постанову судді Зарічного районного суду м. Сум від 07.07.2020, якою 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1 
визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,
учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:
захисника – адвоката Нагорний В. Б., 

установив:

В поданій апеляційній скарзі захисник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності – адвокат НАГОРНИЙ В. Б. просить скасувати постанову суду, а провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю складу правопорушення, оскільки ОСОБА_2 т/з не керував, у наявному відеозаписі факт керування не зафіксовано, а письмові пояснення свідків не встановлюють факт керування, так як суд не допитував свідків і вони не попереджались за дачу неправдивих показань. При цьому до протоколу внесена недостовірна інформація щодо кількості свідків-очевидців відмови ОСОБА_2 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Постановою судді Зарічного районного суду м. Сум від 07.07.2020 ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, і на нього накладене стягнення у виді штрафу на користь держави в сумі 10200 грн із позбавленням права керування т/з строком 1 рік. Стягнуто на користь держави 420,40 грн судового збору.
Згідно постанови судді, ОСОБА_2 23.06.2020 о 22:00 год в м. Суми по вул. І. Сірка, 37 керував автомобілем ВАЗ 21104 н. з. НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння: млява мова, запах алкоголю з порожнини рота, нестійка хода, почервоніння обличчя, від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку за допомогою газоаналізатору алкотест Драгер та у медичному закладі відмовився в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР.
Вислухавши доводи захисника Нагорного В. Б., який підтримав апеляційну скаргу, просив скасувати постанову судді та закрити провадження у справі, перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Розглянувши протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 136953 від 23.06.2020, суддя суду першої інстанції цілком вірно дійшов висновку, що ОСОБА_2 керував т/з із ознаками алкогольного сп`яніння та відмовився від проходження огляду на відповідний стан у передбаченому законом порядку, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР, що відповідає фактичним обставинам справи, належним чином умотивовано і об`єктивно підтверджується доказами у справі, зокрема:
- актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, згідно якого ОСОБА_2 в присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння за допомогою газоаналізатора «Alcotest Drager»;
- письмовими поясненнями свідка ОСОБА_5 , згідно яких ОСОБА_2 керував т/з із явними ознаками алкогольного сп`яніння;   
- письмовими поясненнями свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_5 , згідно яких у їх присутності ОСОБА_2 відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння, як за допомогою використанням спеціальних технічних засобів на місці так і в закладі охорони здоров`я;
- розпискою ОСОБА_7 , згідно якої останній зобов`язується доставити т/з ВАЗ 21104 н. з. НОМЕР_1 до місця стоянки;
- показаннями в апеляційному суді свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_8 , згідно яких ОСОБА_2 керуючи т/з і маючи ознаки алкогольного сп`яніння відмовився пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння;
- відеозаписами працівників поліції, згідно яких ОСОБА_2 у присутності свідків спочатку відмовляється пройти огляд на місці за допомогою газоаналізатора «Alcotest Drager», а потім відмовляється проходить огляд і в закладі охорони здоров`я.
Оцінюючи кожен наведений вище доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом і правосвідомістю (ч. 1 ст. 251, ст. 252 КУпАП), не убачає будь-яких підстав не довіряти цим доказам. При цьому, досліджуючи під час розгляду письмові пояснення свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_5 на предмет їх достовірності та допустимості, апеляційний суд вважає за можливе використати їх як доказ вини ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, оскільки ці письмові пояснення містять фактичні дані, на основі яких встановлюється певний юридичний факт і їх зміст об`єктивно узгоджується та співпадає з іншими безпосередньо дослідженими доказами в справі, враховуючи, що ці свідки, будучи повідомленим в установленому законом порядку про час і місце розгляду справи, не спростували перед судом у будь-який спосіб викладені ними у їх письмових поясненнях обставини, що не протирічить принципам, які застосовуються у випадках, коли свідки обвинувачення не з`являються у судове засідання і надані ним раніше показання визнаються допустимими як докази, які узагальнені та уточнені ЄСПЛ у справі «Аль-Хавайя й Тахері проти Сполученого Королівства» (Al-Khawaja and Tahery v. the United Kingdom), заяви № 26766/05 і № 22228/06, ECHR 2011), згідно яких необхідно проводити три етапний аналіз відповідності положенням п. 1 і п.п. «d» п. 3 ст. 6 Конвенції того провадження, у якому показання свідка, який не був присутнім та допитаним у судовому засіданні, були визнані допустимими як доказ, оскільки у справі мали місце достатні урівноважуючі фактори, які забезпечили належну і чітку оцінку достовірності таких доказів, та надійні процесуальні гарантії, що компенсували недоліки, з якими зіткнулася сторона через допустимість неперевірених доказів, а також забезпечена загальна справедливість судового розгляду. Письмові пояснення свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_5 не є єдиними або ж вирішальними доказами для притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за вчинення правопорушення, ці пояснення не є більш значущими, ніж інші безпосередньо досліджені в судовому засіданні докази, які є достатньо вагомими для визнання особи винуватою, і лише об`єктивно та органічно доповнюють останні у їх сукупності. 
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що ОСОБА_2 т/з не керував, то вони є необґрунтованими і на увагу не заслуговують, оскільки спростовуються дослідженими доказами у справі, що були наведені вище. Зокрема, свідки-очевидці ОСОБА_4 і ОСОБА_8 стверджували і наполягали в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_2 керував т/з у стані сп`яніння, допустивши при цьому зіткнення з іншим т/з «FORD TRANSIT» н. з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_5 , що рухався у зустрічному напрямку.
Показання свідків ОСОБА_4 і ОСОБА_8 узгоджуються з іншими доказами у справі, у тому числі і з письмовими поясненнями іншого свідка-очевидця ОСОБА_5 .
Відповідно роз`яснень ВСУ, викладених у абз. 3, 4 п. 27 постанови Пленуму від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» (із послідуючими змінами), керування т/з необхідно розуміти як виконання функцій водія під час руху такого засобу, а згідно п. 1, 5, 6 ст. 8 Конвенції про дорожній рух (Відень, 08.11.1968) та положень Європейської угоди, яка доповнює цю Конвенцію (Женева, 01.05.1971), кожний т/з, який знаходиться в русі, повинен мати водія.
Проведене дослідження зазначених доказів дозволяє зробити однозначний та безсумнівний висновок, який виключає будь-яке інше розумне пояснення подій, які є предметом цієї справи, а за вказаних у протоколі про адміністративне правопорушення та в постанові судді обставин ОСОБА_2 керував т/з, так як будь-який обґрунтований сумнів спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, тому доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів керування ним т/з задоволенню не підлягають. 
Є необґрунтованими також і доводи апеляційної скарги захисника в частині того, що висновок про вину ОСОБА_2 суддею суду першої інстанції зроблений лише на підставі письмових пояснень недопитаних у судовому засіданні свідків, так як це не відповідає дійсності. Зокрема, незважаючи на те, що зазначені у матеріалах справи свідки дійсно не допитувались суддею суду першої інстанції, все ж таки постанова суду містить посилання й на інші докази вини ОСОБА_2 . При цьому безпосередньо допитані судом апеляційної інстанції свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_8 підтвердили свої письмові пояснення в частині того, що ОСОБА_2 керував т/з із ознаками алкогольного сп`яніння та відмовився проходити огляд на визначення стану сп`яніння.
Не може апеляційний суд погодитись й з доводами сторони захисту про відсутність підстав для проходження ОСОБА_2 огляду на стан алкогольного сп`яніння, так як факт його керування т/з із явними ознаками алкогольного сп`яніння встановлений на підставі належних та допустимих доказів, а тому як поліцейським спочатку, так і суддею суду першої інстанції у подальшому правильно установлені як факт керування т/з особою із ознаками алкогольного сп`яніння, так і факт відмови цієї особи від проходження огляду щодо стану такого сп`яніння в присутності 2-х свідків. 
Необхідно зауважити, що диспозиція ч. 1 ст. 130 КУпАП є бланкетною, тобто відсилає до інших НПА чи підзаконних НПА, які передбачають конкретні обов`язки учасників дорожнього руху, у тому числі осіб, які керують т/з, і встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, тому у протоколі та у постанові присутнє посилання на порушення ОСОБА_2   вимог п. 2.5 ПДР, згідно яких водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану сп`яніння, процедура якого закріплена у ст. 266 КУпАП, розділі Х «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», розділах І-ІІІ «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» і «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду».
Таким чином, ОСОБА_2 , щодо якого були підстави вважати, що він перебуває у стані алкогольного сп`яніння, повинен був пройти відповідний огляд на стан такого сп`яніння у встановленому законом порядку, тому зазначена вище вимога поліцейського є законною та обґрунтованою і водій в усякому випадку не мав права ігнорувати вимоги п. 2.5 ПДР, так як «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі» (рішення ЄСПЛ від 29.06.2007 у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (O’Halloran and Francis v. the United Kingdom), заяви № 15809/02 і № 25624/02), у зв`язку з чим апеляційний суд вважає, що працівником поліції при складанні у відношенні ОСОБА_2 протоколу про адміністративне правопорушення дотримані в повному обсязі усі вимоги процесуальних норм, права та законні інтереси останнього.
Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу недостовірної інформації в протоколі щодо кількості свідків-очевидців відмови ОСОБА_2 від проходження огляду на стан сп`яніння, то вони також задоволенню не підлягають, оскільки ОСОБА_2 спочатку у присутності свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння за допомогою газоаналізатора «Alcotest Drager», а потім у присутності свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_5 відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння в закладі охорони здоров`я, а тому з огляду на бланк протоколу в його були внесені відомості щодо 2-х останніх свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_5 . При цьому письмові пояснення всіх свідків, зокрема й тих, що були очевидцями факту керування т/з у порядку ст. 251 КУпАП долучені працівниками поліції до протоколу.
Суддя суду першої інстанції не вийшов за межі зазначених у протоколі обставин, розглянувши справу на підставі наданих сторонами (у тому числі й уповноваженою особою національної поліції, яка склала протокол про адміністративне правопорушення – ч. 2 ст. 251, ст. 255 КУпАП) та досліджених у судовому засіданні доказів, які разом із дослідженими судом апеляційної інстанції доказами, достатні у своїй сукупності і взаємозв`язку для доведення вини ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. При розгляді справи в повному обсязі дотримані положення ст. 268, 279, 280 КУпАП, постанова судді є законною, обґрунтованою і належним чином умотивованою, тому вона підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга – без задоволення.
Керуючись ст. 294 КУпАП, –

постановив:
Постанову судді Зарічного районного суду м. Сум від 07.07.2020 відносно ОСОБА_9 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника НАГОРНОГО В. Б. на цю постанову – без задоволення.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя Сумського апеляційного суду	Рунов В. Ю.