Номер провадження: 22-ц/813/1281/21 
Номер справи місцевого суду: 496/3728/17
Головуючий у першій інстанції Пасечник М.Л.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2021 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Дрішлюка А.І.,
за участю секретаря – Фабіжевської Т.С.,
розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 26 серпня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та постанову про арешт майна боржника від 02 червня 2020 року заступника начальника Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Ярового Віталія Михайловича, стягувач: ОСОБА_2 , у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_3 , про визнання права власності на нерухоме майно та стягнення грошових коштів, 

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст скарги на дії приватного виконавця.
Заявник, ОСОБА_1 , звернулась до суду зі скаргою, в якій просила суд: визнати неправомірними дії заступника начальника Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Ярового В.М. щодо винесення постанови про арешт майна боржника від 02.06.2020 року у виконавчому проваджені №62148253; усунути порушення, шляхом скасування постанови про арешт майна боржника від 02.06.2020 року, винесену заступником начальника Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Яровим В.М. по виконавчому провадженню №62148253.
Свою скаргу заявник ОСОБА_1 мотивувала тим, що 23 липня 2020 року її представник ознайомилась з матеріалами виконавчого провадження, з яких їй стало відомо, що в матеріалах виконавчого провадження міститься постанова про арешт майна боржника від 02.06.2020 року, якою накладено арешт на майно, що належить боржнику. Заявник отримує пенсію у зв`язку із втратою годувальника на дитину – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Для отримання вказаних коштів вона відкрила рахунок в Акціонерному банку «Південний», на які зараховуються вказані кошти, тому заявник вважає, що дія оскаржуваної постанови поширюється на вказаний нею рахунок, на який зараховується соціальна допомога дитині. Крім того, заявник вважає, що вказана постанова порушує права малолітнього ОСОБА_4 , адже арешт поширюється і на будинок та на земельну ділянку розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , співвласником якого є малолітня дитина. Вказану постанову заявник вважає необґрунтованою та такою що порушує права її та її дитини, у зв`язку з чим, вона звернулась до суду з вказаною скаргою.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції.
Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 26 серпня 2020 року  у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії та постанову про арешт майна боржника від 02 червня 2020 року заступника начальника Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Ярового В.М., стягувач: ОСОБА_2 , відмовлено в повному обсязі.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою скаргу ОСОБА_1 задовольнити, посилаючись при цьому на порушення норм процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не надано оцінку її доказам та доводам, які зазначені в скарзі.

Сповіщення сторін.
У судове засідання, призначене на 27 січня 2021 року, сторони у справі не з`явились, були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлено 08 лютого 2021 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 6 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ст. ст. 55, 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно із ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , про визнання права власності на нерухоме майно та стягнення грошових коштів. 
Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 24 травня 2018 року позов ОСОБА_2 було задоволено частково, та стягнено з ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 1 183 601 грн., що на день подачі позовної заяви до суду еквівалентно 44 496,28 доларів США; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 8 060 грн.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою до апеляційного суду Одеської області, в якій просила скасувати рішення Біляївського районного суду Одеської області від 24 травня 2018 року та відмовити у задоволенні позову.
Постановою Одеського апеляційного суду від 13 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано рішення Біляївського районного суду Одеської області та здійснено перерозподіл судових витрат.
Не погоджуючись з постановою Одеського апеляційного суду, ОСОБА_2 звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просив скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 13 червня 2019 року, а рішення Біляївського районного суду Одеської області залишити без змін.
Постановою Верховного Суду від 22 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, постанову Одеського апеляційного суду від 13 червня 2019 року скасовано, а рішення Біляївського районного суду Одеської області від 24 травня 2018 року залишено без змін.
18 травня 2020 року стягувачу ОСОБА_2 було видано виконавчий лист по справі №496/3728/17, з яким останній звернувся до Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Постановою від 21 травня 2020 року було відкрите виконавче провадження №62148253.
02 червня 2020 року заступником начальника Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було винесено постанову про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно боржника.
03 червня 2020 року заступником начальника Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було винесено постанову про арешт коштів боржника.
05 серпня 2020 року ОСОБА_1 , звернулася до суду зі скаргою на дії та постанову державного виконавця про арешт майна боржника від 02 червня 2020 року.
До матеріалів скарги заявником були долучені копії договорів банківських рахунків №1256111 від 21.01.2015 року (рахунок № НОМЕР_1 ) та №783610 від 21.10.2011 року (рахунок № НОМЕР_2 ), які відкриті в Акціонерному банку «Південний» на ім`я ОСОБА_1 та виписки з рахунків приватного клієнта Акціонерного банку «Південний», одержувач ОСОБА_1 № НОМЕР_3 (основний рахунок № НОМЕР_4 ( НОМЕР_5 ), № НОМЕР_3 (основний рахунок № НОМЕР_6 ( НОМЕР_7 ) від 31.07.2020 року (розрахунковий період з 03.01.2020 по 31.07.2020 року) .
Разом з тим, заявником не було надано належних доказів того, що постанова від 02 червня 2020 року заступника начальника Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) порушує її права та вона не могла користуватися коштами на рахунку, який відкритий на її ім`я для отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника.
Виписки з рахунків приватного клієнта Акціонерного банку «Південний», одержувач ОСОБА_1 № НОМЕР_3 (основний рахунок № НОМЕР_4 ( НОМЕР_5 ), № НОМЕР_3 (основний рахунок № НОМЕР_6 ( НОМЕР_7 ) від 31.07.2020 року (розрахунковий період з 03.01.2020 по 31.07.2020 року) не підтверджують факт того, що заявник не може користуватись коштами на вказаних рахунках, зокрема, знімати їх, оскільки відповідно до виписки, заявник здійснювала зняття коштів 21.06.2020 року, вже після того, як, було винесено постанову від 02.06.2020 року про арешт майна боржника державним виконавцем.
У судовому засіданні у суді першої інстанції представником заявника не було надано обґрунтованої відповіді та пояснень щодо наданих до скарги копій договорів банківських рахунків №1256111 від 21.01.2015 року (рахунок № НОМЕР_1 ) та №783610 від 21.10.2011 року (рахунок № НОМЕР_2 ), які відкриті в Акціонерному банку «Південний» на ім`я ОСОБА_1 , яким чином вони, відносяться до предмету скарги та чи стосуються виплати пенсії у зв`язку зі втратою годувальника.
Відповідно до наданої копії матеріалів виконавчого провадження Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) АСВП№62148253 (№21016/30 від 14.08.2020 року) вбачається, що постанова про арешт майна боржника від 02.06.2020 року направлялась тільки боржнику та стягувачу, також 03.06.2020 року заступником начальника Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було винесено постанову про арешт коштів боржника, яка також була направлена боржнику ОСОБА_1 , стягувачу ОСОБА_2 , ПАТ «ПриватБанк» та АТ «Універсал Бакнк».
Таким чином, не доведено та не знайшло свого підтвердження в суді, аргументи ОСОБА_1 , що вона позбавлена можливості отримувати пенсію на дитину у зв`язку із втратою годувальника.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що постанова про арешт майна боржника від 02 червня 2020 року заступника начальника Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Ярового В.М. не може вважатися неправомірною, оскільки була винесена в рамках примусового виконання судового рішення, та на виконання вимог Закону України «Про виконавче провадження», тим більше, що вказаною постановою накладається арешт не на конкретний рахунок заявника, а на все належне майно боржника.
Крім того, про існування рахунку цільового призначення державний виконавець належним чином повідомлений не був.
Частиною 3 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.
Відповідно до п.1 ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.
У той же час, при наявності законодавчого обмеження та заборони на стягнення таких коштів, накладення арешту на рахунки боржника, які призначені для виплати заробітної плати, та для обліку коштів соціального страхування в національній валюті унеможливлює своєчасну виплату заробітної плати та інших виплат працівникам боржникам, що призводить до порушення конституційних прав громадян.
Тобто рахунки, які передбачені для виплати заробітної плати, та для обліку коштів соціального страхування в національній валюті, є рахунками із спеціальним режимом, на які виконавчою службою відповідно до вимог законодавства арешт не накладається, а відокремлення таких рахунків належить до повноважень виконавчої служби.
Відповідно до п.п. 6, 10 ч.1 ст. 73 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення не може бути звернено на такі виплати: одноразову допомогу у зв`язку з народженням дитини; допомогу особам, зайнятим доглядом трьох і більше дітей віком до 16 років, по догляду за дитиною з інвалідністю, по тимчасовій непрацездатності у зв`язку з доглядом за хворою дитиною, а також на іншу допомогу на дітей, передбачену законом.
Відповідно до наявної копії матеріалів виконавчого провадження, після накладення арешту на все рухоме та не рухоме майно боржника, банком не було повідомлено державного виконавця про накладення арешту на рахунки спеціального призначення, відповідно до Закону України "Про виконавче провадження", а отже не вбачається, що постановою державного виконавця від 02.06.2020 року, було накладено арешт на рахунки, які були відкриті заявником у АБ «Південний».
Також, суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги твердження заявника ОСОБА_1 , що постановою про арешт майна боржника від 02 червня 2020 року порушуються права малолітнього ОСОБА_4 , оскільки арешт поширюється на будинок та земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , співвласником якого є малолітня дитина, згідно постанови опису і арешту майна боржника від 12.06.2020 року, накладено арешт на 1/2 частку житлового будинку та на 1/2 частку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , що належать боржниці, ОСОБА_1 , а на 1/8 частку житлового будинку та 1/8 частку земельної ділянки, які належать дитині ОСОБА_4 , арешт не накладався.

Як визначено Законом України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Статтею 57 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що арешт майна боржника направлений насамперед для забезпечення реального виконання рішення, тобто стягнення сум за виконавчим документом на користь стягувача.
Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.
Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
За таких обставин, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, виходячи з принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що дії державного виконавця були вчинені відповідно до закону, в межах його повноважень і права заявника не були порушені, у зв`язку з чим, скарга задоволенню не підлягала.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала. 
Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.
Щодо доводів апеляційної скарги, то судова колегія вважає за необхідне зазначити, що текст апеляційної скарги повністю дублює зміст скарги на дії приватного виконавця, яка була розглянута судом першої інстанції у відповідності до норм закону.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Скарга ОСОБА_1 на дії приватного виконавця вирішена судом першої інстанції по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції немає.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційної скарги його не спростовують, ухвала постановлена у відповідності до вимог процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду залишити без змін. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвала Біляївського районного суду Одеської області від 26 серпня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 08 лютого 2021 року.

Головуючий                                                Р.Д. Громік

Судді:                                                        М.М. Драгомерецький

                                                               А.І. Дрішлюк