ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/12486/16                                                                 Суддя (судді) першої інстанції: Добрянська Я.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

      15 лютого 2021 року                                                                                м. Київ
              Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
   Головуючого судді:                                                            Коротких А.Ю.,
   суддів:                                                                                  Сорочка Є.О.,
                                                                                                 Чаку Є.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) в особі Департаменту містобудування та архітектури про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -
                                                         В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) в особі Департаменту містобудування та архітектури про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 грудня 2016 року у порядку статті 382 КАС України.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та встановити судовий контроль за виконанням постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 грудня 2016 року (за текстом апеляційної скарги). Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення неповно досліджено обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми права.
Сторони були належним чином повідомлені про дату апеляційного розгляду справи - 15 лютого 2021 року, проте у судове засідання не з`явилися. За таких обставин колегія суддів, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила перейти до розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.12.2016 року №826/12486/16 визнано протиправними дії Виконавчого органу Київської міської ради (Департамент містобудування та архітектури) щодо надання неповної відповіді на запит про надання публічної інформації від 23.06.2016 року. Зобов`язано Виконавчий орган Київської міської ради (Департамент містобудування та архітектури) надати запитувану ОСОБА_1 у запиті від 23.06.2016 року інформацію, а саме: відповідний графічний матеріал викопіювання, плани, креслення, схеми, тощо, на якому буде зазначено місце розташування земельної ділянки, що не надана у користування і може бути виділена у порядку, визначеному  ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»  та ст.ст.  118,  121,  122 Земельного кодексу України.
Вказане рішення суду набрало законної сили відповідно до положень частини 2  статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України. 
07.02.2017 року Окружним адміністративним судом міста Києва видано виконавчий лист.
19.10.2020 року до Окружного адміністративного суду міста Києва від позивача надійшла заява, в якій він просить суд встановити судовий контроль за виконанням рішення суду. У поданій заяві посилається на ту обставину, що 05.09.2019 року державним виконавцем винесено постанову №59947477 про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.02.2017 року у справі №826/12486/16.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої  статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України  судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначається та покладається на державну виконавчу службу у відповідності до  Закону України "Про виконавче провадження".
Відповідно до частин першої та другої  статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання постанови суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання постанови, штраф у розмірі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
З аналізу викладених норм вбачається, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не його обов`язком.
Європейський Суд з прав людини звертав увагу, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні (рішення у справі "Скордіно проти Італії" (Scordino v. Italy). Таким чином, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом (рішення у справі "Сіка проти Словаччини" (Sika v. Slovaki), №2132/02, пп. 24-27, від 13 червня 2006 року, п. 18 рішення "Ліпісвіцька проти України" №11944/05 від 12 травня 2011 року).
Крім того, у рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах "Бурдов проти Росії" від 07 травня 2002 року, "Ромашов проти України" від 27 липня 2004 року, "Шаренок проти України" від 22 лютого 2004 року зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне зобов`язувальне рішення залишалося бездієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід`ємною частиною судового процесу.
Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі "Сокур проти України" (Sokur v. Ukraine), №29439/02, від 26 квітня 2005 року, та у справі "Крищук проти України" (Kryshchuk v. Ukraine), №1811/06, від 19 лютого 2009 року).
Аналіз зазначених вище рішень Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що з метою забезпечення права особи на ефективний судовий захист в адміністративному судочинстві існує інститут судового контролю за виконанням судового рішення. Судовий контроль - це спеціальний вид провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню такої постанови суду та відновленню порушених прав особи-позивача.
Статтею  1291  Конституції України  визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до  статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
З вищевикладеного вбачається, що рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи. Це забезпечується, в першу чергу, через примусове виконання судових рішень відповідно до  Закону України "Про виконавче провадження".
Суд звертає увагу, що завершальною стадією судового провадження з примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) є виконавче провадження (стаття 1 Закону України "Про виконавче провадження").
При цьому, у разі відсутності добровільного виконання судових рішень, приписами  Закону України "Про виконавче провадження"  врегульований порядок дій та заходів, що спрямовані на примусове виконання таких рішень.
З матеріалів справи вбачається, що позивач отримав виконавчий лист на примусове виконання рішення суду.
20.11.2020 року до суду першої інстанції надійшов лист від відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, разом з копією постанови від 09.11.2020 року про закінчення виконавчого провадження (ВП №59947477), прийнятої при примусовому виконанні виконавчого листа № 826/12486/16 від 07.02.2017 року, що видав Окружний адміністративний суд м. Києва, на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». Зі змісту постанови вбачається, що 09.11.2020 року державним виконавцем до Слідчого управління Головного Управління Національної поліції України в м. Києві направлено повідомлення про вчинення кримінального правопорушення посадовими особами Департаменту містобудування та архітектури Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА). Вказано, що державним виконавцем проведено всі дії, передбачені ст. ст. 63, 75 Закону України "Про виконавче провадження".
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення клопотання про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328 КАС України, суд
                                                                  П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.
  Головуючий суддя:                                                                              Коротких А.Ю.

          Судді:                                                                                                      Сорочко Є.О.

                                                                                                                            Чаку Є.В.