ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/4885/20                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: А.М. Бабич

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  24 лютого 2021 року                                                                                 м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача                    Глущенко Я.Б., 
суддів                                                            Ганечко О.М., Собківа Я.М.,
секретаря                                                  Ткаченка В.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі – відповідач, апелянт, ГУ ПФУ в Черкаській області) про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та зобов`язання відповідача призначити пенсію. 
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідачем протиправно не враховано до його загального трудового стажу періоди роботи в Установі ЕЧ 325/92 УВС Черкаського облвиконкома з 20 червня 1979 року до 06 травня 1980 року, в Колгоспі імені Кутузова з 15 травня 1991 року до 18 серпня 1999 року, включно. 
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року позов задоволено. 
Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить його скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом безпідставно не враховано, що записи у трудовій книжці за період роботи в Установі ЕЧ 325/92 УВС Черкаського облвиконкома містять виправлення, а інших документів, визначених Порядком підтвердження стажа, позивачем не надано. Також наголошує, що положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не передбачають подвійного зарахування до трудового стажа періоду роботи за сумісництвом. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що додаткові документи на підтвердження наявності страхового стажа надаються виключно у випадку відсутності трудової книжки. Акцентує увагу, що нерозбірливий запис року наказа про прийняття на роботу підтверджується датою запису у трудову книжку. Наголошує, що згідно положень Закону СРСР «Про пенсійне забезпечення громадян в СРСР», який набрав чинності 15 травня 1990 року та Закону України «Про пенсійне забезпечення», який набрав чинності 10 січня 1992 року, до стажа роботи зараховується робота, виконана на підставі трудового договора на підприємстві, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності на господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характера й тривалості роботи і тривалості перерв.  
Розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі пункта 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду – скасувати, з таких підстав.
Судом установлено, що позивач народився 27 червня 1960 року.
25 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком.
Листом від 14 липня 2020 року відповідач відмовив в призначенні пенсії, оскільки наданими позивачем документами підтверджено наявність страхового стажа тривалістю 24 роки 22 дні. До страхового стажа відповідачем не зараховано період роботи з 20 червня 1979 року по 06 травня 1980 року в «Установі ОУ», оскільки в трудовій книжці нерозбірливо зазначено рік наказа про прийняття на роботу.
Уважаючи таке рішення відповідача протиправним, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що трудова книжка позивача дає можливість встановити факт його роботи в «Установі ОУ», а певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.  Також судом встановлено, що позивач, працюючи у період з квітня 1991 року до серпня 1999 року на посадах тракториста, слюсаря та моториста 6 розряду, виконував доручену йому роботу, отримував за неї заробітну плату, а відтак має право на зарахування вказаного трудового стажу до стажу роботи, який дає право на пенсію за віком.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів уважає за необхідне зазначити наступне.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України  встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України. 
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування розроблений Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі – Закон України №1058-IV), який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій.
Відповідно до частини 1 статті 26 цього Закону особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.
Отже, з 01 січня 2020  року за умови досягнення особою 60 років та за наявності страхового стажу не менше 27 років, вона має право на отримання пенсії за віком.
Положеннями статті 24 Закону України №1058-IV закріплено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Таким нормативно-правовим актом, що відповідно до Конституції України гарантував всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій, є Закон України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ (далі – Закон України №1788-ХІІ).
Положеннями статті 56 цього Закону закріплено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. 
При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.  
Відповідно до статті 62 Закону України №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На реалізацію наведеної бланкетної норми Кабінетом Міністрів України 12 серпня 1993 року прийнято постанову №637, якою затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі – Порядок №637).
Пунктом 3 цього Порядка передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Згідно з пунктом 20 Порядка №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка . Підтвердженням страхового стажу можуть бути довідки.
Як вірно установлено місцевим судом, згідно з записами трудової книжки, позивача 20 червня 1979 року прийнято до Установи ЕЧ 325/92 УВС Черкаського облвиконкому різноробочим на ремонтно-будівельні роботи (наказ від 20 червня 1979 року №80от). 11 грудня 1979 року переведено слюсарем з ремонту водопроводу (наказ від 04 грудня 1979 року №168). 06 травня 1980 року звільнено у зв`язку з призовом до армії (наказ від 05 травня 1980 року №115от).
Вказані записи виконано без перекреслень, виправлень, у чіткій послідовності та відповідності дати, завірено підписом та печаткою роботодавця. Отже, вказані записи трудової книжки у періоді з 20 червня 1979 року до 06 травня 1980 року є розбірливими для сприйняття.
Твердження відповідача про те, що запис про прийняття позивача на роботу містить не розбірливий запис року відповідного назака, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки дата записа №1 у трудовій книжці дублює дату наказа про прийом на роботу. Наведене, на переконання колегії суддів, виключає сумніви щодо дати прийняття позивача на роботу.
Посилання відповідача на виправлення, зроблені у трудовій книжці, колегія суддів також до уваги не приймає, оскільки такі доводи не були викладені в обґрунтування рішення про відмову в призначенні пенсії. До того ж, внесення виправлень у запис №5 роботодавцем із зазначенням «запис №5 вважати недійсним», не виключає зарахування до страхового стажа всього періода роботи у цього  роботодавця. 
Як убачається із матеріалів справи, відповідачем до страхового стажа позивача зараховано період роботи з 15 травня 1991 року по 18 березня 1994 року без подвоєння, що, на переконання позивача, призвело до безпідставно зменшення тривалості стажа.
Положеннями статті 56 Закону України №1788-ХІІ, який діяв у зазначений період, було передбачено, що до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. 
При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.  
Також положеннями названої правової норми передбачено врахування до стажа роботи інших періодів.
Пільги по обчисленню стажа роботи, а також порядок включення в стаж роботи певних видів робіт врегульовані положеннями статей 57-61 Закону України №1788-ХІІ.
Як убачається із матеріалів справи, у період з 15 травня 1991 року по 18 березня 1994 року позивач працював у військовій частині, а також у колгоспі, тобто фактично працював за сумісництвом.
Сумісництвом є виконання працівником, окрім основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому самому або іншому підприємстві, в установі, організації.
Відповідно до пункта 2 постанови Кабінета Міністрів України «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» від 03 квітня 1993 року №245, загальна тривалість роботи за сумісництвом протягом місяця не повинна перевищувати половини місячної норми робочого часу.
Тобто, працівник може працювати за сумісництвом не більше, ніж на 0,5 ставки.
Разом з тим, таке обмеження для роботи за сумісництвом обумовлено необхідністю обмеження оплати такої праці, оскільки оплата праці сумісників провадиться за фактично виконану роботу.
У свою чергу, такі обмеження мали наслідком тільки врахування зазначеного заробітка під час обчислення пенсії, оскільки положеннями статті 64 Закону України №1788-ХІІ передбачено, що пенсії обчислюються за встановленими нормами у процентах до середньомісячного заробітку.
З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що положеннями Закону України №1788-ХІІ не передбачено зарахування до страхового стажа періода роботи за основним місцем та за сумісництвом, одночасно.
Отже, період роботи позивача з 15 травня 1991 року по 18 березня 1994 року підлягає зарахуванню до страхового стажа з кратністю « 1», що і було зроблено відповідачем.
За таких обставин, відповідачем помилково не враховано до страхового стажа позивача період роботи з 20 червня 1979 року по 06 травня 1980 року, що складає 10 місяців 16 днів.
Однак, зазначеного періода не достатньо для призначення позивачу пенсії за віком, оскільки загальний страховий стаж, з урахуванням цього періода, становитиме 24 роки 11 місяців 8 днів.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування рішення відповідача про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відсутні.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову. 
Відповідно до пункта 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України  підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення порушено норми матеріального права, що стало підставою для неправильного вирішення справи. 
Керуючись статтями 33, 34, 243, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області задовольнити частково.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року скасувати.
У задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                            Я.Б. Глущенко

Судді                                                                                 О.М. Ганечко

                                                                                          Я.М. Собків