ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 березня 2021 р.	Справа № 440/7964/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,  Перцової Т.С. ,
за участю секретаря судового засідання Губарєвої В.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.01.2021, (суддя  Т.С. Канигіна, м.Полтава) по справі № 440/7964/20
за позовом            ОСОБА_1  
до           Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни                   
про визнання протиправними та скасування постанов,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни (далі по тексту – відповідач, приватний виконавець Дорошкевич В.Л.), в якому просить суд визнати протиправними та скасувати постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни у виконавчому провадженні №63656007: про відкриття виконавчого провадження від 18.11.2020; про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 18.11.2020; про стягнення основної винагороди по виконавчому провадженню 18.11.2020; про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 30.11.2020.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 20.01.2021 по справі № 440/7964/20 позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни (вул. Окіпної Раїси, 4-А, оф. 71-А, м. Київ, 02002) про визнання протиправними та скасування постанов задоволено.
Визнано протиправними та скасовано постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни про відкриття виконавчого провадження від 18.11.2020, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 18.11.2020, про стягнення основної винагороди по виконавчому провадженню 18.11.2020, про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 30.11.2020 у виконавчому провадженні №63656007.
Стягнуто з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни (вул. Окіпної Раїси, 4-А, оф. 71-А, м. Київ, 02002) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) грн. 60 (шістдесят) коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 2000 (дві тисячі) грн..
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.01.2021 по справі № 440/7964/20 в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн. і ухвалити нове судове рішення в частині стягнення судових витрат з відповідача на користь ОСОБА_1 в розмірі 8500,00 грн..
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції самостійно, без будь-яких доказів та законодавчого обґрунтування зменшено суму судових витрат, що підлягають відшкодуванню позивачу. Вказує, що розмір гонорару визначається лише за погодженням з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Також вказує, що суд не має права перебирати на себе обов`язок доведення неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.01.2021 по справі № 440/7964/20 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви відмовити.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач зазначив про правомірність дій при винесенні оскаржуваних постанов про відкриття виконавчого провадження, про розмір мінімальних витрат, про стягнення основної винагороди, про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, оскільки у виконавчому написі, що підлягав примусовому виконанню, зазначено місцем фактичного проживання боржника АДРЕСА_2 . Вказує, що при прийнятті виконавчого документа приватним виконавцем було перевірено виконавчий напис на відповідність положенням ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» та не виявлено невідповідностей, в результаті чого такий документ прийнято до виконання. У виконавчому документі зазначено адресу боржника м. Київ, при цьому у заяві стягувача вказано фактичне проживання боржника у м. Києві. Зазначає, що вимоги чинного законодавства не містять застереження про відкриття виконавчого провадження виключно за місцем реєстрації боржника. Також звертає увагу, що примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа розпочинається за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Надання приватному виконавцю будь-яких інших документів не вимагається. Чинним законодавством України не передбачено обов`язку приватного виконавця проводити виконавчі дії, спрямовані на перевірку будь-якої інформації стосовно боржника, до відкриття виконавчого провадження. Крім того, вказує, що при винесенні рішення у даній справі суд першої інстанції при вирішенні питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу безпідставно стягнув з приватного виконавця Дорошкевич В.Л. на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн.. Зазначає, що на підтвердження фактичного здійснення учасником справи судових витрат на професійну правничу допомогу суду має бути надано належні фінансові документи, що свідчать про перерахування цією особою коштів адвокату за надані послуги на підставі договору про надання правової допомоги. Вказує, що вартість витрат на правничу допомогу суттєво завищена та неспівмірна наданій послузі.
Позивач, у надісланому відзиві на апеляційну скаргу, з викладених підстав, просив суд апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційних скарг рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що 18.11.2020 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Дорошкевич В.Л. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая О.С. від 08.09.2020 №34866 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "АЛАНД" заборгованості в розмірі 19552,96 грн. (а.с. 12).
Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Дорошкевич В.Л. 18.11.2020 прийняті постанови про стягнення з боржника основної винагороди у сумі 1955,30 грн. та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, загальна сума мінімальних витрат становить 300,00 грн. (а.с. 22, 23).
30.11.2020 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Дорошкевич В.Л. прийнято постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника у вказаному виконавчому провадженні (а.с. 18).
Не погодившись з прийнятими рішеннями приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич В.Л., позивач звернувся до суду з цим позовом. 
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірні постанови по виконавчому провадженню №63656007 винесено за виконавчим документом, прийнятим до виконання, не за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, або ж місцем знаходження майна такої особи.
Також, враховуючи принципи обґрунтованості, співмірності і пропорційності судових витрат, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність стягнення з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ (далі - Закон № 1404-VІІІ).
Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 3 Закон № 1404-VІІІ, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів.
Відповідно до пункту 10 частини 4 статті 4 Закону № 1404-VIII, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.
Частиною 1 ст. 5 Закону №1404-VIII встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Згідно з пунктом 4 частини другої статті 23 Закону України від 02.06.2016 №1403-VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (далі по тексту - Закон № 1403-VIII) у Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність.
Згідно з частинами першою та другою статті 25 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" від 02 червня 2016 року №1403-VIII (далі - Закон №1403-VIII), виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя.
Приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.
Місце виконання рішення згідно до п. 10 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року за №512/5 визначається відповідно до вимог, встановлених статтею 24 Закону України "Про виконавче провадження".
Частиною другою статті 24 Закону №1404-VIII передбачено, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника фізичної особи, за місцезнаходженням боржника юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.
Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.
За приписами ст. 26 Закону №1404-VIII, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення, в якій стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.
Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку, що Закон №1404-VIII визначає вимоги (критерії) до місця відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження. При цьому, право приватного виконавця відкрити виконавче провадження обмежується виконавчим округом, на території якого приватний виконавець здійснює свою діяльність та відомості щодо якого внесені та містяться у Єдиному реєстрі приватних виконавців України.
Таким чином, якщо місце проживання, перебування боржника - фізичної особи або місце знаходження майна боржника розташовано в окрузі, в якому приватний виконавець здійснює діяльність та, відповідно, на яку розповсюджується компетенція цього приватного виконавця, він має право прийняти до виконання відповідні виконавчі документи та відкрити виконавче провадження з їх виконання. В протилежному випадку - виконавчий документ повертається стягувачу приватним виконавцем без прийняття його до виконання як такий, що пред`явлений не за місцем виконання або не за підвідомчістю.
Аналогічний правовий підхід до застосування вказаних норм права викладено Верховним Судом в постанові у справі №804/6996/17 від 08 квітня 2020 року.
Під час судового розгляду справи встановлено, що Приватний виконавець Дорошкевич В.Л. здійснює примусове виконання рішень у виконавчому окрузі міста Києва, що не заперечує відповідач.
Водночас, залученою до матеріалів справи копією паспорту позивача № КО948356 підтверджено, що місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_3 ; інформація про зміну позивачем місця проживання відсутня (а.с. 26).
Крім того, у матеріалах справи наявна довідка Приватного підприємства "Ветерина", у якій зазначено, що ОСОБА_1 працює на посаді інженера з організації експлуатації та ремонту в Приватному підприємстві "Ветерина" (відповідно до наказу про прийняття на роботу №2-к від 28.02.2019) за адресою місцезнаходження підприємства: вул. Автобазівська, 3-б, м. Полтава, Полтавська область, з 01.03.2019 і по теперішній час (а.с. 20).
Також, відповідно до залученої до матеріалів справи копії договору на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування платіжної картки від 28.05.2012 №009-16530-280512, на підставі якого був вчинений приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Гораєм О.С. виконавчий напис №34866 від 08.09.2020, зазначене наступне місце проживання позивача, а саме: АДРЕСА_3 (а.с. 14-15).
Таким чином, відомості про фактичне місце проживання ОСОБА_1 , указані у виконавчому написі нотаріуса від 08.09.2020 №34866, не відповідають тим відомостям, які вказані у паспорті, договорі на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування платіжної картки від 28.05.2012 №009-16530-280512, на підставі якого був вчинений приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Гораєм О.С. виконавчий напис №34866 від 08.09.2020.
Доказів внесення сторонами змін до вищезазначених документів щодо адреси фактичного проживання позичальника відповідачем не надано.
Відповідач, мотивуючи правомірність прийнятих рішень, послався на обставини того, що відповідно до заяви про примусове виконання рішення стягувачем вказано адресу проживання боржника як АДРЕСА_2 .
Колегія суддів з цього приводу вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини 5 статті 24 Закону №1404-VII, у разі необхідності проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець доручає проведення перевірки або здійснення опису та арешту майна відповідному органу державної виконавчої служби.
Для проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи в іншому виконавчому окрузі приватний виконавець має право вчиняти такі дії самостійно або залучати іншого приватного виконавця на підставі договору про уповноваження на вчинення окремих виконавчих дій, типова форма якого затверджується Міністерством юстиції України.
Під час судового розгляду справи відповідач не надав доказів виконання ним вимог частини 5 статті 24 Закону №1404-VII щодо з`ясування з достовірних джерел інформації про місце проживання та наявність боржника у відповідному виконавчому окрузі.
Водночас Законом № 1404-VIIІ саме на виконавця покладено обов`язок встановити чи пред`явлено виконавчий документ за належним місцем виконанням, відповідно до частини 2 статті 24 Закону № 1404-VIIІ. При цьому, питання з`ясування місця проживання боржника та/або місця розташування його майна передує відкриттю виконавчого провадження та має вирішальне значення для вирішення питання про те чи дотримано порядок пред`явлення виконавчого листа до виконання.
З наявної в матеріалах справи копії заяви про примусове виконання рішення вбачається, що стягувачем дійсно зазначено дві адреси боржника, а саме місце реєстрації: АДРЕСА_3 та місце проживання: АДРЕСА_2 .
Вказані відомості стосовно боржника також зазначені і у поданому до примусового виконання виконавчому написі №34866 від 08.09.2020 приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу
Однак, колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять в собі жодних доказів на підтвердження того, що зазначена адреса проживання боржника є дійсною, як не містять і доказів наявності у позивача майна у виконавчому окрузі м. Київ.
Натомість, у позовній заяві ОСОБА_1 наголошує, що ніколи не проживав в м. Києві та не мав і немає жодного майна в м. Києві, в той час як відповідачем не надано доказів протилежного.
Таким чином, матеріали виконавчого провадження не містять в собі доказів того, що зазначена адреса місця проживання позивача була встановлена відповідачем.
Оскільки відповідачем, ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанцій не надано належних та допустимих доказів, що у своїй сукупності свідчили б про наявність визначених законом підстав для відкриття виконавчого провадження №63656007 у межах виконавчого округу міста Києва, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки приватний виконавець порушив правила територіальної діяльності приватних виконавців, так як, володіючи інформацією про місце реєстрації позивача (боржника), що не належить до його виконавчого округу, прийняв виконавчий документ з іншого виконавчого округу, що у свою чергу суперечить Закону № 1404-VІІІ та Інструкції № 512/5.
Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах викладена у постанові Верховного Суду від 30.04.2020 у справі № 580/3311/19.
З огляду на те, що відповідачем не доведено правомірності винесеної постанови про відкриття виконавчого провадження, колегія суддів приходить до висновку також про безпідставність винесених за наслідком відкриття провадження спірних постанов приватного виконавця про стягнення з боржника основної винагороди, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника та наявність підстав для їх скасування.
Щодо вимог позивача про відшкодування судових витрат (витрат на професійну правничу допомогу) колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За приписами ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч.7 ст.139 КАС України). 
Частинами 3, 4 статті 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт. 
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст.134 КАС України).
Згідно з ч.6 ст.135 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.7 ст.135 КАС України). 
З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. 
Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" , гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
При визначені відшкодування витрат на суму гонорару адвоката, суд виходить з реальності адвокатських витрат (чи мали місце ці витрати, чи була в них необхідність) а також розумності їх розміру. Такі критерії застосовує Європейській суд з прав людини. У справі "East/West Allianse Limited" суд зазначив, що заявник має право на компенсацію судових витрат, тільки якщо буде доведено, що такі витрати фактично мали місце, були неминучі, а їх розмір є обґрунтованим.
Верховний Суд в постанові від 05.06.2018 у справі № 904/8308/17 зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
У рішенні ЄСПЛ у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У постанові від 22.05.2018 у справі № 826/8107/16 Верховний Суд прийшов до висновків про те, що склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі №815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат позивачем надано до матеріалів справи копії договору про надання правової допомоги від 10.12.2020 (а.с. 28), свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та ордеру на надання правничої допомоги, акту виконаних робіт (наданих послуг) від 19.01.2021, квитанції №2 від 19.01.2021 (а.с. 29-30, 99).
Так, з метою представництва прав та інтересів ОСОБА_1 10.12.2020 між адвокатом Гиря Анною Володимирівною, яка діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Серія ПТ №1503 від 13 січня 2016 року та ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги.
Предметом даного договору є надання адвокатом усіма законними методами та способами правової допомоги клієнту, що пов`язані чи можуть бути пов`язані зі захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його (її) прав та законних інтересів, в тому числі по супроводженню та представництву інтересів Клієнта, в тому числі надання правової допомоги по справі про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, по виконавчому провадженню № 63656007 у справі про визнання протиправними скасування постанов приватного виконавця та інші необхідні дії, що не передбачені даним договором, для забезпечення прав та інтересів клієнта. Більш детальний перелік послуг, що зобов`язується надати адвокат встановлюється в додатках до даного договору, що становляться невід`ємну його частину. Остаточний об`єм роботи (послуг) адвоката, що є предметом даного Договору встановлюється на підставі погоджених та підписаних сторонами договору актів виконаних робіт (наданих послуг).
Колегія суддів вказує, що у відповідності до ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час, а частиною 5 статті 134 КАС України на суд покладено обов`язок надавати оцінку співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), а також обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. 
Враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд при розподілі судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Як встановлено з акту виконаних робіт від 19.01.2021, адвокатом було надано наступні послуги: складання та направлення поштою адвокатського запиту № 10/12/20 до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Дорошкевич В.Л. від 10.12.2020 (1 год. - 1000,00 грн.), складання, подання/направлення адміністративного позову, формування додатків до адміністративного позову (5 год. - 5 000,00 грн.), складання та подання клопотання про витребування доказів (1 год. - 1000,00 грн.), складання та подання заяви про забезпечення позову (1 год. – 1000, 00 грн.), ознайомлення з матеріалами справи – 500,00 грн. Всього – 8500, 00 грн.
Понесені витрати підтверджуються квитанцією №2 від 19.01.2021.
Беручи до уваги, що дана справа є справою невеликої складності, враховуючи, що обсяг обставин, які є предметом доказування по даній справі, та доказів, якими підтверджуються ці обставини, не є надто значним, колегія суддів вважає, що час, який зазначений у акті наданих послуг як витрачений адвокатом на надання вказаних вище видів правничої допомоги у цій справі – 8 годин, вочевидь не відповідає складності спору.
Враховуючи викладене, заявлена до відшкодування сума витрат на правничу допомогу в розмірі 8500, 00 грн. є завищеною та неспівмірною із складністю цієї справи та обсягом наданих адвокатом послуг.
Разом з тим, беручи до уваги, що факт надання правничої допомоги підтверджено документально, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що, з урахуванням принципу співмірності, витрати на правничу допомогу підлягають стягненню на користь позивача в розмірі 2000 грн..
Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційних скарг встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Керуючись ст. ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни  залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.01.2021 по справі № 440/7964/20  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		С.П. Жигилій	
Судді	   	О.В. Присяжнюк    Т.С. Перцова