КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 761/17961/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2200/2021
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
23 березня 2021 року                                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Мостової Г.І., Білич І.М.,
за участю секретаря судового засідання Верес Ю.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2020 року у складі судді Савицького О.А.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Київської міської ради, третя особа: Управління (Центр) надання адміністративних послуг Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про встановлення факту спільного проживання та зобов`язання вчинити дії,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась у суд із позовом до Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Київської міської ради, третя особа: Управління (Центр) надання адміністративних послуг Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про встановлення факту спільного проживання та зобов`язання вчинити дії.
 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вона з 2011 року по даний час проживала та користувалася житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 разом зі своїм батьком ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому, місце проживання позивачки зареєстровано за іншою адресою, а саме АДРЕСА_2 . 
 
Позивачка зазначає, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 була надана у користування її батьку та його дружині ОСОБА_3 на підставі ордеру на житлове приміщення від 02.04.1992 року. ОСОБА_3 після розлучення з ОСОБА_2 у 1996 ріці виїхала з квартири та знялася з реєстрації за даною адресою. 
 
У квартирі окрім позивачки та її батька більше ніхто не проживав та не був зареєстрований. Після смерті батька, у січні 2019 року позивачка звернулася до Управління (Центр) надання адміністративних послуг Шевченківської районної в          м. Києві державної адміністрації із заявою про зміну договору найму житлового приміщення у зв`язку зі смертю квартиронаймача - її батька та заявою про реєстрацію її місця проживання як члена сім`ї наймача за фактичним місцем її проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Однак позивачці було відмовлено в реєстрації за фактичним постійним місцем проживання, оскільки остання зареєстрованою за вказаною адресою при житті батька не значилась та відповідно відсутні документів, які б підтверджували її дійсне місце проживання за адресою реєстрації батька, а також документів на квартиру. За вказаних обставин, посилаючись не неправомірність такої відмови, позивачка звернулась до суду з даним позовом з метою захисту своїх порушених прав.
 
 Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2020 року  позов  ОСОБА_1 задоволено.
 
В апеляційній скарзі Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .. Вирішити питання судових витрат.
 
Зазначено, що оскаржуване рішення є незаконним, оскільки позивачка за адресою: АДРЕСА_1 не зареєстрована, в ордері на жиле приміщення не значиться,  квартира не була приватизована та є комунальною власністю і знаходиться на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва». 
 
Вказано, що на момент вселення в спірне житлове приміщення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не були батьком та донькою, оскільки лише рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 31.10.2017 року встановлено, що ОСОБА_2 є біологічним батьком ОСОБА_1 та внесено відповідні зміни до актового запису про народження.
 
Також, зазначено, що судом першої інстанції не враховано положення п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України». 
 
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Судейкіна І.В. в інтересах ОСОБА_1 просила  обґрунтоване рішення районного суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
 
Представник Київської міської ради до суду не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином (а.с.103 т. 2), а тому колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи за його відсутності.
 
Від Управління (Центр) надання адміністративних послуг Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації надійшло клопотання про розгляд справи без участі третьої особи, поклавшись на думку суду у вирішенні даної справи (а.с. 104 т. 2).
 
Колегія суддів вислухавши пояснення Нікора О.В. в інтересах Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, та представника Горобенко І.М. в інтересах КМДА, які просили апеляційну скаргу задовольнити, ОСОБА_1 та її представників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну такою, що не підлягає задоволенню, враховуючи таке.
 
Згідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
 
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
 
Згідно ст. 319ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
За ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
 
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
 
У відповідності до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
 
Частиною 1 ст. 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
 
Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання майном.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
 
Як убачається з матеріалів справи, що позивачка, як член сім`ї ОСОБА_2 , будучи його донькою, є користувачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яку було надано родині її батька на підставі ордеру на жиле приміщення серія Б       № 29603, виданого ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Виконавчим комітетом Печерського районного управління народних депутатів м. Києва, згідно з рішенням виконавчого комітету Печерської районної ради депутатів від 28.02.1972 р. № 123. 
 
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.14 т. 1).
 
Після смерті ОСОБА_2 приватним нотаріусом КМНО Бондар Т.М. заведено спадкову справу щодо майна померлого та зареєстровано у спадковому реєстрі за             № 58913152 (номер у нотаріуса 5/2016) від 27.04.2016 року (160-169 т.1).
 
21.01.2019 року Шевченківською  районною в м. Києві державною адміністрацію було відмовлено позивачці у здійсненні реєстрації місця проживання за адресою фактичного проживання, оскільки останньою не надано документів, що підтверджують право на проживання в цьому житлі.
 
Згідно з копії паспорта громадянина України, позивачка зареєстрована за адресою:          АДРЕСА_2 .
 
Під час розгляду даної справи встановлено, що позивачка та її померлий батько - ОСОБА_2 проживали за адресою: АДРЕСА_1 однією сім`єю як дочка та батько.
 
На підтвердження факту спільного проживання та побуту позивачем було надано рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31.10.2017 року про встановлення факту батьківства (а.с. 10-11 т. 1) квитанції про оплату житлово-комунальних послуг у період 2012-2017 років (а.с.20-27 т.1), акти здачі-прийняття робіт від 31.10.2011 року, 17.12.2012 року, 08.07.2016 року (а.с 165-167 т.1).
 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 районний суд виходив з їх обґрунтованості та доведеності.
 
Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду виходячи з таких підстав.
 
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Згідно із ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
 
Відповідно до ст.64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
 
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
 
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.
 
Відповідно до положень ст.65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
 
Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
 
Як встановлено судом, ОСОБА_1 з 2011 року по даний час проживала та користувалася житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 разом зі своїм батьком ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Відповідно до справи,   обставини щодо батьківства ОСОБА_2   відносно позивачки ОСОБА_1 встановлені Деснянським районним судом м. Києва 31.10.2017 р. у справі № 754/9800/17, а також свідоцтвом про народження позивачки, виданим 05.12.2017 року.
 
Крім того в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які підтвердили факт проживання позивачки зі своїм батьком ОСОБА_2 однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 , з початку 2011 року, та те, що вони були пов`язані спільним побутом, а також мали взаємні права та обов`язки відносно одне одного. При цьому, станом на дату звернення до суду з даною позовною заявою, позивачка фактично продовжує проживати за цією ж адресою.
 
Також убачається, що на час вселення до квартири  позивачка не досягла повноліття, після чого спільно проживала у ній разом з батьком та після його смерті продовжує мешкати у квартирі та утримувати її, а отже висновки районного суду про те, що  ОСОБА_1 набула право користування цією квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є обґрунтованими.
 
З пояснень в суді апеляційної інстанції представника відповідача убачається,  що про смерть 24.02.2016року колишнього квартиронаймача - ОСОБА_2 , адміністрація довідалася зі змісту  заявленого у травні 2019 року позову й до вказаного часу законність проживання у квартирі ОСОБА_1 не оспорювалась.
 
Окрім цього, колегія суддів враховує і ту обставину, що рішення районного суду фактично виконано, оскільки ОСОБА_10 зареєстровано за спірним житловим приміщенням.
 
Доводи викладені в апеляційній скарзі, були предметом розгляду суду першої інстанції, надана належна права оцінка всім фактичним обставинам даної справи, що ґрунтується на вимогах чинного законодавства, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
 
Інших доводів, які б свідчили про помилковість висновків суду першої інстанції в цій справі, апеляційна скарга не містить.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Згідно ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Таким чином рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2020 року у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.   

Повне судове рішення складено 25 березня 2021 року.

Суддя-доповідач:  

Судді: