ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 754/8600/20                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Коренюк А.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  17 лютого 2021 року                                                                                            м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача:                                                                                                                           Кузьмишиної О.М.,
суддів:                                                                                                                                                                    Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.,

при секретарі судового засідання Шуст Н.А.,
позивача - ОСОБА_1 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до лейтенанта поліції 2 батальйону 2 роти Управління патрульної поліції в м. Києві Шевцова Андрія Андрійовича про визнання дій протиправними, визнання протиправною та  скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення від 01 липня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до лейтенанта поліції 2 батальйону 2 роти Управління патрульної поліції в м. Києві Шевцова Андрія Андрійовича, в якому просить: визнати протиправними дії Шевцова А.А. щодо складання постанови ЕАМ №2764240 від 01 липня 2020 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 ; визнати протиправною та скасувати зазначену постанову та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 липня 2020 року о 01 год. 58 хв., керуючи автомобілем «Хюндай», державний номерний знак НОМЕР_1 , на проспекті В. Маяковського, 27 в місті Києві позивач не порушував Правил дорожнього руху  щодо проїзду на заборонений «червоний» сигнал світлофора. Позивач вважає дії працівника поліції щодо винесення відносно нього постанови по справі про адміністративне правопорушення, зафіксованого не в автоматичному режимі, неправомірними, без забезпечення належних доказів про вчинене правопорушення, у зв`язку з чим вважає вказану постанову такою, що винесена з порушенням вимог  КУпАП,  Законів України «Про національну поліцію», «Про дорожній рух».
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 листопада 2020 року  адміністративний позов задоволено, рішення суб`єкта владних повноважень визнано протиправним, постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі серії ЕАМ № 2764240 від 01 липня 2020 року про притягнення  ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.2  ст. 122 КпАП України скасовано.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Департаментом патрульної поліції подано апеляційну скаргу, в якій він просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції прийнято рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та недотриманням норм процесуального права. Зокрема, в апеляційній скарзі зазначається, що провадження у справі відкрито без сплати позивачем судового збору, Департамент патрульної поліції не був залучений до участі у справі як належний відповідач, при цьому посадові особи відповідного органу діють не як самостійні особи, а від імені суб`єкта владних повноважень. 
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року, після усунення апелянтом недоліків апеляційної скарги відповідно до ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2020 року, відкрито апеляційне провадження у справі №754/8600/20, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу. 
Позивачем подано письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому ОСОБА_2 заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить залишити без змін рішення суду першої інстанції.
В судому засіданні ОСОБА_2 проти апеляційної скарги також заперечував, зазначив, що докази вчинення ним адміністративного правопорушення відсутні, тому навіть за наявності обставин не залучення до участі у справі Департаменту патрульної поліції, по суті питання щодо визнання протиправною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення судом першої інстанції вирішено вірно, тому оскаржуване Департаментом патрульної поліції судове рішення від 17 листопада 2020 року скасуванню не підлягає. 
Відповідно до  статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі серії ЕАМ № 2764240 від 01 липня 2020 року щодо  ОСОБА_2 за ч.2  ст. 122 КпАП України, винесеної лейтенантом поліції 2 батальйону 2 роти Управління патрульної поліції в м. Києві Шевцовим А.А., громадянин ОСОБА_2     01 липня 2020 року о 01 год. 58 хв., керуючи автомобілем «Хюндай», державний номерний знак НОМЕР_1 , на проспекті В. Маяковського, 27 в місті Києві проїхав перехрестя на заборонений «червоний» сигнал світлофора, при цьому не зазначивши положення Правил дорожнього руху України, яке  ОСОБА_2 порушене, наслідком чого стало притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною другою  статті 122 КпАП України  з накладенням адміністративного стягнення у розмірі 425 грн. 00 коп.
За висновками суду першої інстанції притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами. Проте, зважаючи на зміст оскаржуваної постанови, положення статей  256,  280 КпАП України, дії інспектора Управління патрульної поліції щодо винесення постанови в справі про адміністративне правопорушення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною другою  статті. 122 КпАП України  за відсутності доказів про вчинення такою особою правопорушення, є протиправними.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції та надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частини другої  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Частиною першою  статті 9 КУпАП  передбачено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до частини першої статті  140 КУпАП, порушення правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху при утриманні автомобільних доріг і вулиць, залізничних переїздів, інших дорожніх споруд, невжиття заходів щодо своєчасної заборони або обмеження руху при виникненні умов, які загрожують безпеці руху, або неприйняття своєчасних заходів до відновлення безпечних умов для руху тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб у розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до частини другої  статті 55 Конституції України  кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Положеннями частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України  встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною другою  статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією  та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Положеннями частини першої  статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України  передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1  ст. 4 КАС України).
Аналізуючи вищевикладене, судова колегія зазначає, що умовою надання адміністративним судом захисту прав є встановлення їх порушення відповідачем, який перебуває у відповідних публічних правовідносинах із позивачем, проте своїми протиправними рішеннями, діями (бездіяльністю) впливає на його обов`язки, права чи інтереси.
Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності (ст. 245 КУпАП).
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до  Закону України «Про дорожній рух», встановлюють  Правила дорожнього руху, затверджені  Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.
Пунктом 1.9.  Правил дорожнього руху  передбачено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Предметом розгляду у даній справі є законність/протиправність постанови лейтенанта поліції 2 батальйону 2 роти Управління патрульної поліції в м. Києві Шевцова Андрія Андрійовича про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі серії ЕАМ №2764240
Згідно зі  статтею 213 КУпАП, справи про адміністративні правопорушення розглядаються, зокрема, органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.
Колегія суддів зазначає, що відповідачем у справі визначено лейтенанта поліції 2 батальйону 2 роти Управління патрульної поліції в м. Києві Шевцова Андрія Андрійовича.
В силу    пункту 11 частини першої  статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII  (далі - Закон №580-VIII), поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням  Правил дорожнього руху  його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Згідно пункту 8 частини першої  статті 23 Закону №580-VIII, у випадках, визначених  законом, поліція здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
В силу частин першої, другої  статті 222 КУпАП, органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку,  правил дорожнього руху, правил паркування транспортних засобів, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (статті 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частина перша статті 44, стаття 89, частина друга статті 106-1, частини перша, друга, третя, четверта і шоста статті 109, стаття 110, частина третя статті 114, частина перша статті 115, стаття 116-2, частина друга статті 117, частини перша і друга статті 119, частини перша, друга, третя, п`ята, шоста, восьма, десята і одинадцята статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга, третя, п`ята і шоста статті 122, частина перша статті 123, 124-1, 125, частини перша, друга і четверта статті 126, частини перша, друга і третя статті 127, статті 128-129, частина перша статті 132-1, частини перша, друга та п`ята статті 133, частини третя, шоста, восьма, дев`ята, десята і одинадцята статті 133-1, частина друга статті 135, стаття 136 (за винятком порушень на автомобільному транспорті), стаття 137, частини перша, друга і третя статті 140, статті 148, 151, частини шоста, сьома і восьма статті 152-1, статті 161, 164-4, статтею 175-1 (за винятком порушень, вчинених у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), статтями 176, 177, частини перша і друга статті 178, статті 180, 181-1, частина перша статті 182, статті 183, 192, 194, 195).
Таким чином, за приписами  статті 222 КУпАП  розгляд справ про адміністративні правопорушення  правил дорожнього руху, зокрема за частиною другою статті 122 КУпАП покладено на органи Національної поліції.
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Приписами частини першої  статті 1 Закону України «Про Національну поліцію»  визначено, що національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Згідно частини першої  статті 13 Закону України «Про Національну поліцію»  систему поліції складають:
1) центральний орган управління поліцією;
2) територіальні органи поліції.
Територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання (ч.1  ст.15 ЗУ «Про Національну поліцію»).
Відповідно до частини першої  статті 17 цього Закону  поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.
Приписами частини третьої  статті 288 КУпАП  визначено порядок оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення, передбачено, що постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі можна оскаржити у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному  Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.
Аналіз наведених норм права свідчить про те, що при розгляді справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачених частиною другою статті 122 КУпАП, інспектори відповідного органу поліції діють не як самостійний суб`єкт владних повноважень, а від імені органів Національної поліції, а саме - від імені Департаменту патрульної поліції Національної поліції України і її територіальних органів.
Отже, відповідні уповноважені особи не можуть виступати самостійним відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме відповідний орган, на який, зокрема положеннями  статті 222 КУпАП  покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративне правопорушення, передбачені зокрема частиною другою статті  122 КУпАП.
Відповідно до статей  25,  26,  42 Кодексу адміністративного судочинства України  на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. Водночас позивач не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про залучення до участі у справі співвідповідачів і третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог.
Використання у зазначених вище нормах формулювань «від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення», «розгляд яких віднесено до відання органів, зазначених у статтях 222-244-20  КУпАП»  вказує на те, що відповідачем у таких справах, які розглядаються судом в порядку, визначеному  КАС України, є саме орган державної влади - суб`єкт владних повноважень, а не особа, яка перебуває з цим органом у трудових відносинах та від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17.09.2020 року у справі №742/2298/17 та від 26.12.2019 р. у справі за №724/716/16-а.
Так, Верховний Суд у вказаній справі виклав правовий висновок про те, що у справах про оскарження постанов про адміністративне правопорушення належним відповідачем у таких справах є саме орган, а не особа, яка перебуває з цим органом у трудових відносинах та від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення.
Згідно до частини п`ятої  статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Колегія суддів звертає увагу на те,  що органом Національної поліції, у даній справі, є Департамент патрульної поліції, від імені якого виступає лейтенант поліції 2 батальйону 2 роти Управління патрульної поліції в м. Києві Шевцов Андрій Андрійович, уповноважений накладати адміністративні стягнення та розглядати справи про адміністративні правопорушення.
Однак, Департамент, як суб`єкт владних повноважень, до участі у розгляді цієї адміністративної справи, судом першої інстанції залучений не був, заміну неналежного відповідача судом проведено також не було.
Таким чином позивачем заявлено позов до неналежного відповідача -  лейтенанта поліції 2 батальйону 2 роти Управління патрульної поліції в м. Києві Шевцова Андрія Андрійовича.
Належним відповідачем у даній справі є Департамент патрульної поліції, тобто, відповідний суб`єкт владних повноважень від імені якого винесена постанова про накладення адміністративного стягнення, оскільки Управління патрульної поліції у м. Києві є територіальним підрозділом Департаменту патрульної поліції.
Тобто, у даному випадку суд першої інстанції повинен був за правилами  статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України  змінити первісного відповідача належним або залучити його як другого відповідача.
Поряд з цим, Департамент патрульної поліції Національної поліції України до участі у справі в якості належного відповідача судом першої інстанції не залучався.
За приписами частини третьої статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. Після заміни сторони, залучення другого відповідача розгляд адміністративної справи починається спочатку. Заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції.
Отже, з наведеної норми слідує, що можливість заміни неналежного відповідача може здійснюватися виключно під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Аналогічна правова позиція викладені у постанові Верховним Судом у постанові №162/445/16-а від 02 вересня 2020 року.
Верховним Судом у вказаній справі зазначено, що «суд першої інстанції вищенаведених вимог процесуального  закону  не дотримав, та, вирішуючи спір за позовом про скасування постанови від 07.05.2016 року № 002298 по справі про адміністративне правопорушення, пред`явленим до головного державного інспектора Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Волинській області Токарчука С.В. не з`ясував, хто є належним відповідачем у справі та, за очевидної необхідності, не вирішив питання про залучення до участі у справі належного відповідача чи співвідповідача».
У даному випадку, суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції в порядку апеляційного провадження, позбавлений можливості в межах наданої йому  Кодексом адміністративного судочинства України  компетенції виправити вказаний процесуальний недолік суду першої інстанції та має відмовити у задоволенні позовних вимог з мотивів того, що позов заявлено до неналежного позивача, оскільки частиною сьомою  статті 48 вказаного Кодексу  визначено, що заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції. Іншого процесуальним законодавством не передбачено.
Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 17 вересня 2020 року у справі №742/2298/17 зазначив наступне: «… позивач не завжди спроможний правильно визначити відповідача. Звертаючись до суду з адміністративним позовом, позивач зазначає відповідачем особу, яка, на його думку, повинна відповідати за позовом, проте під час розгляду справи він може заявити клопотання про заміну неналежного відповідача належним. Заміна відповідача може відбутися за клопотанням не лише позивача, а й будь-якої іншої особи, яка бере участь у справі, у тому числі, й за клопотанням самого відповідача, або навіть за ініціативою суду».
Колегія суддів зазначає, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції в порядку апеляційного провадження, позбавлений можливості, в межах наданих йому  Кодексом адміністративного судочинства України  процесуальних повноважень, виправити вказаний процесуальний недолік суду першої інстанції та здійснити заміну первинного відповідача належним відповідачем чи залучити співвідповідача.
Аналогічно, в силу приписів  статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями направляти справу на новий розгляд, у разі виявлення порушень норм процесуального права, які є безумовною підставою до скасування судового рішення.
При цьому, колегія суддів зауважує, що відмова у задоволенні адміністративного позову, заявленого до неналежного відповідача, враховуючи неможливість його заміни на стадії перегляду судового рішення в апеляційному порядку, не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду з тим самим позовом, проте, вже до належного відповідача.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 28 листопада 2019 року у справі № №826/12172/18.
Враховуючи ту обставину, що адміністративний позов заявлено до неналежного відповідача та з врахуванням відсутності у суду апеляційної інстанції можливості замінити його належним відповідачем, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову, який заявлений до неналежного відповідача.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити також, що під час розгляду справи судом першої інстанції допущено порушень норм процесуального права, не вирішено питання щодо сплати судового збору під час вирішення питання про відкриття провадження у справі. Окрім того, у резолютивній частині рішення суду першої інстанції від 17 листопада 2020 року зазначено, що адміністративний позов задоволено повністю, проте стосовно частини позовних вимог, що заявлялися позивачем, як-то щодо визнання протиправними дій відповідача щодо винесення оскаржуваної постанови, стосовно закриття у справі про адміністративне правопорушення, жодних обґрунтувань судом не наведено.  
Відповідно до  статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України  рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції рішення ухвалено при неповному з`ясуванні обставин справи, з помилковим застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права, а тому рішення  Дарницького районного суду міста Києва від  17 листопада 2020 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Згідно з пунктом другим частини другої  статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини першої  статті 317 Кодексу адміністративного судочинства  України  підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Таким чином, апеляційна скарга підлягає  задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про відмову в задоволенні позову.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції  - задовольнити.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від  17 листопада 2020 року у справі №754/8600/20 - скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до лейтенанта поліції 2 батальйону 2 роти Управління патрульної поліції в м. Києві Шевцова Андрія Андрійовича про визнання дій протиправними, визнання протиправною та  скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення від 01 липня 2020 року - відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена.

Суддя - доповідач                                                                                                                                             О.М. Кузьмишина

Судді                                                                                                                                                                                       Л.О. Костюк

                                                                                                О.Є. Пилипенко