10.02.21
22-ц/812/2/21
Єдиний унікальний номер судової справи: 489/6514/16-ц
Провадження № 22-ц/812/2/21 Суддя - доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2021 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі: 
головуючого - Крамаренко Т.В., 
суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І., 
із секретарем судового засідання - Біляєвою В.М., 
за участю: позивача - ОСОБА_1 його представників - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , відповідачів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , представника відповідача - ОСОБА_6 розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою 
ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 
на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2017 року, ухваленого під головуванням судді – Тихонової Н.С. в приміщенні того ж суду у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження,

в с т а н о в и л а:

29 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 6 листопада 2010 року між ним та ОСОБА_7 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого позивач передав, а позичальник прийняв грошові кошти у розмірі 43 530 грн, що на день передачі коштів було еквівалентно 5 500 доларів США, зі сплатою відсотків за користування ними у розмірі 6 % на місяць від суми позики, із кінцевим строком повернення 06 листопада 2012 року.
Цього ж дня між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_9 було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого останні з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_7 за вищезазначеним договором позики передали в іпотеку позивачу належне їм на праві спільної часткової власності нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . 
Взятий на себе обов`язок позивач виконав належним чином, в той час як позичальник ОСОБА_7 належним чином своїх договірних зобов`язань не дотримався, у зв`язку із чим станом на 7 листопада 2016 року утворилась заборгованість за договором позики у загальному розмірі 692 995 грн., з яких: 1 361 доларів США, що еквівалентно 34 801 грн. - сума основного боргу, 20 870 доларів США, що еквівалентно 533 646 грн. - сума нарахованих відсотків за користування позикою, 13 987 грн. - 3 % річних за весь час прострочення зобов`язання, 110 561 грн. - інфляційні втрати за весь час прострочення зобов`язання.
Посилаючись на викладене, позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 6 листопада 2010 року, а саме, двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною 250 000 грн., та за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки, здійснити часткове погашення заборгованості за договором позики від 6 листопада 2010 року у розмірі 692 995 грн. на його користь.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2017 року позов задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, посвідченим 6 листопада 2010 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Савченко І. М. та зареєстрованим в реєстрі за № 2025/24, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 43,0 кв. м, житловою площею 29,1 кв. м, зі всіма її невід`ємними приналежностями, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною 250 000 грн., та за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки, вирішено здійснити часткове погашення заборгованості за договором позики від 6 листопада 2010 року, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Савченко І. М. та зареєстрованим в реєстрі за № 2023, у розмірі 692 995 грн., станом на 07 листопада 2016 року, на користь ОСОБА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на момент вирішення справи ОСОБА_7 взяті на себе зобов`язання за договором позики належним чином не виконав, у зв`язку із чим існує заборгованість, а тому в силу положень пункту 6.3 іпотечного договору від 06 листопада 2010 року та статті 39 Закону України «Про іпотеку» вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
В апеляційній скарзі відповідачі посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що у зв`язку з остаточним погашення боргу заборгованість за договором позики відсутня, судом не враховано заяву про застосування строку позовної давності, крім того, помилково застосовано наслідки ст. 625 ЦК України, а також щодо нарахування відсотків після строку дії договору позики. 
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 27 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_8 задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2017 року скасовано та ухвалено у справі нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 27 листопада 2017 року скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 06 березня 2019 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 листопада 2020 року за клопотанням представника ОСОБА_10 зупинено апеляційне провадження у справі № 489/6514/16-ц (провадження 22-ц/812/444/19) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження до закінчення розгляду заяви про перегляд рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 6 серпня 2018 року, ухваленого у справі № 489/1333/18 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб – ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 про визнання зобов`язання за договором позики припиненим, визнання іпотеки такою, що припинена та виключення записів про реєстрацію обтяження за нововиявленими обставинами.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року апеляційне провадження у даній справі поновлено.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які приймали участь справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд враховує висновки суду касаційної інстанції в постанові від 23 січня 2019 року у даній справі, які відповідно до ч. 5 ст. 411 ЦПК України є обов`язковими. 
Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За своїми ознаками договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права, а також реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, строковим або безстроковим.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.
За правилами ч.1 ст.1049 і ст.1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві кредит у строк та порядок, що встановлені договором.
В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором.
Згідно вимог ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, згідно умов договору та у строки передбачені цим договором.
За змістом ст.611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що 06 листопада 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого позивач ОСОБА_1 надав позичальнику ОСОБА_7 грошові кошти у сумі 43 530 грн, що на день передачі коштів було еквівалентно 5 500 доларів США за курсом Національного банку України на день посвідчення договору, зі сплатою відсотків за користування ними у розмірі 6 % на місяць від суми позики у гривнях, що є еквівалентом 330 доларів США за курсом НБУ на день сплати відсотків до дня фактичного повернення позики, із кінцевим строком повернення 06 листопада 2012 року (т. 1 а.с. 24).
Пунктом 2 договору позики сторони погодили, що остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 06 листопада 2012 року в гривнях в еквіваленті 5 500 доларів США відповідно до курсу Національного банку України на день повернення позики.
Цього ж дня між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_11 та ОСОБА_9 укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір, відповідно до якого іпотекодавці, з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_7 за вищезазначеним договором позики, передали в іпотеку позивачу належне їм на праві спільної часткової власності нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (т. 1а.с. 21-23).
Право власності іпотекодавців на вказану квартиру підтверджено свідоцтвом про право власності, виданим управлінням з використання і розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради 12 листопада 2007 року, зареєстрованого в Миколаївському МБТІ 29 липня 2008 року за реєстраційним номером 24157119, номер запису 18011 в книзі 104.
Договірна вартість предмета іпотеки була визначена сторонами у розмірі 250 000 грн. При цьому, сторони погодились з тим, що вартість предмету іпотеки, зазначена у договорі, є приблизною вартістю предмету іпотеки на момент передачі його у іпотеку. Реалізація предмета іпотеки у будь-якому випадку буде здійснюватись за цінами, що реально склалися на ринку на момент його реалізації та є реальними щодо його відчуження за грошові кошти, в порядку, передбаченому цим договором та чинним на момент реалізації законодавством.
Згідно звіту з незалежної оцінки майна, складеного ТОВ «Українська експертна група» від 03 березня 2017 року, вартість двокімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , станом на 03 березня 2017 року становила 600 300 грн (т. 1 а.с. 99).
У зв`язку із невиконанням відповідачем умов договору позики позивач направив останньому претензію від 01 вересня 2012 року, в якій було запропоновано позичальнику виконати умови договору, а також попереджено про намір звернути стягнення на нерухоме майно в рахунок погашення боргу у разі невиконання вимоги протягом тридцяти календарних днів з дати отримання цієї претензії (т. 1 а.с. 91).
Вказана претензія була отримана позичальником ОСОБА_7 особисто 19 вересня 2021 року.
Оскільки в добровільному порядку та у встановлений в договорі позики строк позичальник заборгованість за договором позики не сплатив, у травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нерухоме майно.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 червня 2014 року визнано мирову угоду, укладену сторонами, за умовами якої ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 визнають борг перед позивачем ОСОБА_1 за договором позики від 06 листопада 2010 року у розмірі 19 615, 51 доларів США, що еквівалентно 228 716, 85 грн; право власності на квартиру АДРЕСА_1 визнається за ОСОБА_1 ; з ОСОБА_1 на користь відповідачів ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 підлягає стягненню сума компенсації вартості квартири у розмірі 8 000 доларів США в гривневому еквіваленті, визначеному курсом НБУ на час проведення розрахунку, яка підлягає сплаті протягом п`яти календарних днів з дня затвердження мирової угоди та повинна бути підтверджена розпискою про її сплату; відповідачі ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 зобов`язуються протягом тридцяти календарних днів звільнити квартиру АДРЕСА_1 та знятись з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Провадження у справі на підставі статті 175, пункту 4 частини першої статті 205 ЦПК України, 2004 року, закрит (т. а.с.20). (т.1 а.с. 18-19).
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 09 червня 2015 року ухвала Ленінського районного суду міста Миколаєва від 25 червня 2014 року скасована, а справа направлена до суду першої інстанції для розгляду (т.1 а.с. 18-19).
У ході розгляду вказаної цивільної справи рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 грудня 2016 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 через невірно обраний позивачем спосіб захисту права.
В зв`язку із зазначеним, у грудні 2016 року ОСОБА_1 вдруге звернувся до суду із позовом за захистом свого порушеного права.
Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України). 
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
Як на підставу задоволення своїх вимог позивач посилається на невиконання позичальником зобов`язань щодо оплати грошових коштів за договором позики.
Згідно наданого позивачем розрахунку станом на 7 листопада 2016 року утворилась заборгованість за договором позики у загальному розмірі 692 995 грн., з яких: 1 361 доларів США, що еквівалентно 34 801 грн. - сума основного боргу, 20 870 доларів США, що еквівалентно 533 646 грн. - сума нарахованих відсотків за користування позикою, 13 987 грн. - 3 % річних за весь час прострочення зобов`язання, 110 561 грн. - інфляційні втрати за весь час прострочення зобов`язання (т.1 а.с. 8-15).
В подальшому з урахуванням висновків постанови касаційного суду позивачем було надано інший розрахунок, відповідно до якого розмір заборгованості становить за тілом позики - 5 500 доларів США, за відсотками – 14 521,54 доларів США, 3% річних – 52 008,74 грн. (т.2 а.с. 105-109).
Представником відповідача ОСОБА_7 – адвокатом Матвєєнко І.Ю. надано свій розрахунок заборгованості, загальний розмір якої становить 83 018,41 грн., що еквівалентно 2 989,50 доларів США + 7 747,27 грн. 3% річних (т. 3 а.с. 31-36).
Визначаючи розмір заборгованості за договором позики колегія виходить з наступного.
Пунктом 2 договору позики сторони погодили, що остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 06 листопада 2012 року в гривнях в еквіваленті 5 500 доларів США відповідно до курсу Національного банку України на день повернення позики.
Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку позики.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Як установлено, ОСОБА_1 було надіслано претензію, яка особисто отримана позичальником 19 вересня 2021 року, а відтак сторони погодили строк настання зобов`язань за договором позики - 19 жовтня 2012 року тобто тридцять днів з дня отримання претензії.
За такого, з 20 жовтня 2012 року нарахування передбачених договором процентів припинилося. 
До того, ж норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях, а тому вимоги про відшкодування інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання, у якому сторони визначили грошовий еквівалент у доларах США, не можна визнати законними й обґрунтованими.
Крім того, п.4.3. іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель вправі задовольнити за рахунок предмету іпотеки свої вимоги у повному обсязі, які визначаються іпотекодержателем за згодою з іпотекодавцями на момент реалізації права іпотеки, у тому числі: а) основну суму позики; б)проценти за користування позикою; в) витрати, понесені іпотекодержателем у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки та його реалізацію тому числи витрати на оплату послуг аудиторів, адвокатів та інші документально підтверджені витрати іпотекодержателя, якщо вони будуть мати місце.
Як вбачається з розрахунку заборгованості наданого позивачем, на погашення процентів позичальником було сплачено 688 доларів США та станом на 20 жовтня 2012 року заборгованість за процентами складає 6 902 доларів США.
Згідно наданих квитанції приватних нотаріусів Миколаївського міського нотаріального округу, на їх депозитні рахунки надходили кошти від ОСОБА_7 для передачі ОСОБА_1 , зокрема: 16 листопада 2015 року в сумі 43 530, 85 грн., що еквівалентно 1 887,44 доларів США, 05 липня 2016 року в сумі 57 220, 48 грн., що еквівалентно 2 305,81 доларів США, 03 квітня 2017 року в сумі 2 564, 67 грн., що еквівалентно 94,91 доларів США та 20 грудня 2017 року 22 485,44 грн., що еквівалентно 806,39 доларів США, а всього було перераховано - 5 094,54 доларів США, які відповідно до погашення черговості підлягають зарахуванню на сплату процентів (т.1.с.103,186, т. 2 а.с.40).
За такого, сума заборгованості за процентами становить 1 807,46 доларів США (6 902 доларів США – 5 094,54 доларів США), а загальна сума за договором позики станом на 07 листопада 2016 року становить - 201 997,19 грн., що еквівалентно 7 307,46 доларів США з яких: борг - 152 034,30 грн., що еквівалентно 5 500 доларів США, відсотки – 49 962,89 грн., що еквівалентно 1 807,46 доларів США.
Відповідно до змісту статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.
Згідно з статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання обома сторонами.
Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Стаття 41 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.
Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).
Пунктом 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року визначено, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним зобов`язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.
Частиною третьою статті 39 Закону України «Про іпотеку» визначено, що суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов`язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.
З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Разом з тим, судом першої інстанції невірно було визначено розмір заборгованості, а тому рішення суду на підставі п.1 ч.1 ст. 376 ЦПК України в частині визначення розміру заборгованості та звернення стягнення підлягає зміні шляхом викладення в наступній редакції: звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Савченко І.М. 06 листопада 2010 року за реєстровим №2024 - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 43,0 кв.м., житловою площею 29,1 кв.м. з усіма її невід`ємними приналежностями та належить іпотекодавцям ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради 12 листопада 2007 року зареєстроване в Миколаївському МБТІ 29 липня 2008 року за реєстровим №24157119 шляхом проведення прилюдних торгів у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 за договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Савченко І.М. 06 листопада 2010 року за реєстровим №2023 станом на 07 листопада 2016 року у розмірі 201 997,19 грн., що еквівалентно 7 307,46 доларів США з яких: борг - 152 034,30 грн., що еквівалентно 5 500 доларів США, відсотки – 49 962,89 грн., що еквівалентно 1 807,46 доларів США.
На підставі ст. 141 ЦПК України з урахуванням пропорційно задоволеним вимогам на 80,8% - 2020 грн. (2500 грн. х 80,8%) та на 19,2% - 528 грн. (2 750 грн. х 19,2%) апеляційну скаргу з урахуванням взаєморозрахунку з відповідачів з кожного на користь позивача підлягає стягненню по 373 грн. судового збору (20220 грн. 528 грн. ) :4).
У зв`язку з чим, рішення суду в частині судових витрат на підставі ч.13 ст. 141 ЦПК України підлягає зміні.
Доводи апеляційної скарги про відсутність заборгованості не заслуговують на увагу з урахуванням умов договору позики та висновків касаційної інстанції.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не було застосовано строк позовної давності є безпідставними, оскільки судом вірно зроблено висновок про те, що не підлягає застосуванню строк позовної давності до заявлених вимог з огляду на те, що спір між сторонами триває з травня 2014 року та протягом зазначеного строку відповідачами частками сплачувались кошти на погашення боргу, що відповідно до вимог ст. 264 ЦК України є підставою для перевивання позовної давності. 
Також не можуть бути взяті до уваги посилання представника відповідача про відсутність у позивача статусу іпотекодержателя з урахуванням правового висновку Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року по справі № 922/1995/17, оскільки правовідносини в даній справі не є аналогічними. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не можуть бути підставою для скасування рішення суду в повному обсязі з ухвалення по справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позову. 
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2017 року в частині визначення розміру заборгованості та звернення стягнення змінити, виклавши в наступній редакції:
Звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Савченко І.М. 06 листопада 2010 року за реєстровим № 2024 - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 43,0 кв.м., житловою площею 29,1 кв.м. з усіма її невід`ємними приналежностями та належить іпотекодавцям ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради 12 листопада 2007 року зареєстроване в Миколаївському МБТІ 29 липня 2008 року за реєстровим №24157119 шляхом проведення прилюдних торгів у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серія НОМЕР_2 , виданий Ленінським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області 11.07.2001 року) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , паспорт серія НОМЕР_4 , виданий Заводським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області 27.08. 1999 року) за договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Савченко І.М. 06 листопада 2010 року за реєстровим №2023 станом на 07 листопада 2016 року у розмірі 201 997,19 грн., що еквівалентно 7 307,46 доларів США з яких: борг - 152 034,30 грн., що еквівалентно 5 500 доларів США, відсотки – 49 962,89 грн., що еквівалентно 1 807,46 доларів США.
Рішення суду в частині судових витрат змінити.
Стягнути з ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_5 ), ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_6 ), ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_7 ), на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ), судовий збір у розмірі по 373 грн. з кожного. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова 

Повний текст постанови складено 15 лютого 2021 року.