ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1032/21 Справа № 210/4177/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ступак С. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 210/4177/17

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.
секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Пантелєєв Олексій Васильович, на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 вересня 2020 року, яке ухвалено суддею Ступаком С.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 14 вересня 2020 року, - 

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до  ОСОБА_2 , треті особи  ОСОБА_3 , Приватне акціонерне товариство «Київський страховий дім» (надалі – ПрАТ «Київський страховий дім») про стягнення матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 02 лютого 2016 року, приблизно о 07:50 годині, водій ОСОБА_2 керуючи автомобілем марки «Scoda Octavia», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , по вулиці Каховській в місті Кривому Розі, в районі електроопори №138, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не вибрав безпечної швидкості руху, допустив занос автомобіля, внаслідок чого, допустив наїзд на стоячий автомобіль «Citroen Jamper», реєстраційний номер НОМЕР_2 , водій якого ОСОБА_4 , продовжив некерований рух та здійснив наїзд на належний позивачу стоячий автомобіль «Ford Fiesta» реєстраційний номер НОМЕР_3 , внаслідок чого, належний позивачу автомобіль отримав механічні пошкодження. Окрім того, автомобіль «Citroen Jamper» реєстраційний номер НОМЕР_2 , також, отримав механічні пошкодження. Постановою Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.05.2016 року ОСОБА_2 був визнаний винним у скоєнні адміністративному правопорушення, що передбачене ст. 124 КУпАП. 
Позивач зазначає, що він є власником автомобіля марки «Ford Fiesta», реєстраційний номер НОМЕР_3 . В момент дорожньо-транспортної пригоди він перебував біля свого автомобіля, тобто не був за кермом автомобіля під час ДТП, яка трапилась за участі транспортного засобу марки «Scoda Octavia», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , і в подальшому був свідком дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася. 
Відповідно до Висновку експертного автотоварознавчого дослідження №Д24/03/16 від 22.03.2016 року та Висновку експертного автотоварознавчого дослідження №Д15/08/17 від 08.08.2017 року «Про оцінку транспортного засобу» сума майнового збитку, спричинена з технічної точки зору, власнику автомобіля марки «Ford Fiesta», реєстраційний номер НОМЕР_3 , станом на 05.02.2016 року, складає 79023,60 грн. 
У висновку дослідження спеціаліст-оцінювач зазначив, що вартість майнового збитку ним прирівнюється до вартості ринкової у зв`язку із тим, що вартість відновлювального ремонту не є меншою аніж ринкова вартість. Вартість ремонтних робіт по відновленню автомобіля, перевищує ринкову вартість і складає 109078,11 грн. Тобто, відновлювальний ремонт є економічно не вигідним. 
Позивач зазначає, що відповідач має сплатити різницю між вартістю транспортного засобу до ДТП та після ДТП, що становить 46 520,20 грн. 
Крім того,  зазначив, що в результаті пошкодження автомобіля марки «Ford Fiesta», реєстраційний номер НОМЕР_3 , йому була спричинена моральна шкода, він пережив важкий стрес, дуже нервував, коли потрапив у ДТП, тривалий час він збирав грошові кошти для того, щоб придбати зазначений автомобіль, та після його фактичного пошкодження йому були завдані моральні страждання. Внаслідок повного фактичного пошкодження його автомобіля, він не має можливості користуватися своїм майном, внаслідок чого, порушене його право на користування майном. 
Посилаючись на викладене, позивач просив суд: стягнути з відповідача в рахунок відшкодування завданої майнової шкоди грошові кошти у розмірі 46520,20 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти у розмірі 10 000 грн., судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 1280 грн. та витрати на залучення експерта в сумі 2250 грн.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 вересня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування завданої майнової шкоди грошові кошти у розмірі 46520,20 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі: судовий збір у розмірі 1280,00 грн. та витрати на залучення експерта в розмірі 2250,00 грн. 
В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Пантелєєв О.В., просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивач ОСОБА_1 не повідомив суду той факт, що пошкодження автомобіля марки «Ford Fiesta», реєстраційний номер НОМЕР_3 , сталися внаслідок порушення правил дорожнього руху самим позивачем, що встановлено постановою Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області у справі №210/1103/16-ц, а вже потім його автомобіль був пошкоджений внаслідок зіткнення із автомобілем відповідача. Тобто, судом першої інстанції не було встановлено ступінь вини кожного з водіїв у пошкодженні належного позивачу автомобіля. 
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_5 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Пантелєєв О.В., в апеляційній скарзі просить суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення матеріальної шкоди та судових витрат та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, та доводи апеляційної скарги зводяться саме до незгоди з висновками суду в цій частині, колегія суддів не перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, адже, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_6 та третьої особи ОСОБА_3 – адвоката Пантелєва О.В., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, позивача ОСОБА_1 , який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, 02.02.2016 року водій ОСОБА_2 , близько 07 годині 50 хвилин, керуючи автомобілем Scoda Octavia, д/з НОМЕР_1 , по вул. Каховська в м. Кривому Розі в районі електроопори 138, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не вибрав безпечної швидкості руху, допустив занос автомобіля, внаслідок чого здійснив наїзд на стоячий автомобіль Citroen Jamper р.н. НОМЕР_2 , водій ОСОБА_4 , продовжив неконтрольований рух та здійснив наїзд на стоячий автомобіль Ford Fiesta р.н. НОМЕР_3 , водій ОСОБА_1 . Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, постраждалих немає. 
Відповідно до Постанови Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 травня 2016 року водія ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення за ст.124 КУпАП та накладено стягнення у розмірі 320 гривень штрафу. Постанова Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.05.2016 року, справа №210/1099/16-п набрала законної сили 27.05.2016 року (т. 1, а.с.9, 153-154). Відповідно до вищевказаної постанови, водій ОСОБА_2 порушив п.2.3 б, п. 12.1 Правил дорожнього руху України.
Відповідно до відомостей зазначених у Свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , власником транспортного засобу Scoda Octavia д/з НОМЕР_1 , є ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 129).
Цивільна-правова відповідальність власника транспортного засобу Scoda Octavia д/з НОМЕР_1 ОСОБА_7 застрахована, відповідно до полісу № АЕ/3061092, в Приватному акціонерному товаристві «Київський страховий дім» (а.с.127).
03 червня 2016 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до ПрАТ «Київський страховий дім» про виплату страхового відшкодування (а.с.157-158).
Листом заступника голови правління ПрАТ «Київський страховий дім» Наумець О.В. за Вих. №1210 від 09.08.2016 року, ОСОБА_1 відмовлено у здійсненні виплаті страхового відшкодування, оскільки страховиком не визнано будь-які майнові вимоги, оскільки експлуатація транспортного засобу здійснювала особа, відповідальність якої за умовами правочину не є страховою, а тому, вказана подія не є страховим випадком у розумінні Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а отже у Страховика не виникає обов`язку відшкодувати шкоду, завдану ОСОБА_2 , відповідальність якого не є застрахованою за умовами полісу № АЕ/3061092 (т 1, а.с.166-167). 
Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження № Д24/03/16 від 22.03.2016 року, складеного судовим експертом Чивчишем О.П., сума матеріальної шкоди, причиненої з технічної точки зору власнику пошкодженого транспортного засобу «Ford Fiesta» реєстраційний номер НОМЕР_3 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_5 , в цінах на дату 05.02.2016 року, становить 79023,60 грн. (т. 1, а.с.10-20). 
Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження № Д15/08/17 від 08.08.2017 року «Про оцінку транспортного засобу» складеного судовим експертом Чивчишем О.П., ринкова вартість транспортного засобу «Ford Fiesta» реєстраційний номер НОМЕР_3 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_5 , на дату оцінки з врахуванням пошкоджень, становить 32503,40 грн. (т. 1, а.с.42 - 49).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з вини відповідача ОСОБА_2 у ДТП та його обов`язку, як володільця транспортного засобу, нести відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, та наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст. 1187 ЦК України для її відшкодування. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
З огляду на зазначені положення статті 509 ЦК України та з урахуванням приписів статей 11, 22, 599, 1166 ЦК України, факт завдання фізичній особі майнової шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов`язання виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). 
За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник – особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки – особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). 
Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року (далі – Постанова № 4 від 01.03.2013 року) роз`яснено, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.
Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Згідно зі статтею 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадження, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише питанні, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
Постановою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 травня 2016 року, яка набрала законної сили 27.05.2016 року, водія ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення за ст.124 КУпАП, а саме у порушенні п.2.3 б, п. 12.1 Правил дорожнього руху України, та накладено стягнення у розмірі 320 гривень штрафу. 
Зазначеною постановою встановлено, що 02.02.2016 року водій ОСОБА_2 , близько 07 годині 50 хвилин, керуючи автомобілем Scoda Octavia, д/з НОМЕР_1 , по вул. Каховська в м. Кривому Розі в районі електроопори 138, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не вибрав безпечної швидкості руху, допустив занос автомобіля, внаслідок чого здійснив наїзд на стоячий автомобіль Citroen Jamper р.н. НОМЕР_2 , водій ОСОБА_4 , продовжив неконтрольований рух та здійснив наїзд на стоячий автомобіль Ford Fiesta р.н. НОМЕР_3 , водій ОСОБА_1 . Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, постраждалих немає. 
 Враховуючи схему місця ДТП, надані пояснення водіїв ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , щодо розвитку дорожніх подій, суд дійшов висновку, що в діях водія ОСОБА_2 вбачаються порушення п.п. п.2.3 б, п. 12.1 Правил дорожнього руху України, які є в причинно-наслідковому зв`язку із настанням зазначеної дорожньо-транспортної пригоди, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме відповідач ОСОБА_2 є особою, винною у пошкодженні майна позивача ОСОБА_1 та має відшкодовувати позивачеві завдані збитки у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги про те, що, на позивач ОСОБА_1 не повідомив суду той факт, що пошкодження автомобіля марки «Ford Fiesta», реєстраційний номер НОМЕР_3 , сталися внаслідок порушення правил дорожнього руху самим позивачем, що встановлено постановою Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області у справі №210/1103/16-ц, а вже потім його автомобіль був пошкоджений внаслідок зіткнення із автомобілем відповідача, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки з матеріалів справи слідує, що судом першої інстанції досліджувалися матеріали адміністративної справи №210/1103/16-ц та встановлено, що позивач ОСОБА_1 02 лютого 2016 року, до ДТП яке відбулося за участі ОСОБА_2 , став учасником іншого ДТП та визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП. Разом з тим, в результаті ДТП, яка сталась з вини ОСОБА_1 за участі іншого транспортного засобу марки «CITROEN JAMPER», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 , пошкодження його автомобіля було незначне, тому, будь-які претензії ОСОБА_4 до ОСОБА_1 не заявляв, й доказів протилежного відповідачем ОСОБА_5 не надано, ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції.
Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 має право на відшкодування шкоди, завданої пошкодженням належного йому майна, за рахунок винної особи – ОСОБА_2 .
Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року N 1961-IV "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон N 1961-IV).
Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон N 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону N 1961-IV).
Згідно зі статтею 6 цього Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
За змістом статей 9, 22 - 31, 35, 36 Закону N 1961-IV настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
 Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
З огляду на зазначене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.
Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов`язанні ним є страховик).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц дійшла висновку про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Отже, за загальним правилом, потерпіла особа має право на відшкодування завданих їй збитків у повному розмірі, а вищенаведені норми матеріального права встановлюють спеціальний порядок відшкодування такої шкоди, а саме: в межах лімітів відповідальності страховика відшкодування завданої потерпілій особі шкоди здійснюється страховиком, у випадку якщо розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика відшкодування здійснюється винною особою в межах суми, яка становить різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, якщо ж у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, шкода відшкодовується у повному обсязі винною особою.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, листом заступника голови правління ПрАТ «Київський страховий дім» Наумець О.В. за Вих. №1210 від 09.08.2016 року, ОСОБА_1 відмовлено у здійсненні виплаті страхового відшкодування, оскільки страховиком не визнано будь-які майнові вимоги, оскільки експлуатація транспортного засобу здійснювала особа відповідальність якої за умовами правочину не є страховою, а тому, вказана подія не є страховим випадком у розумінні Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а отже у Страховика не виникає обов`язку відшкодувати шкоду, завдану ОСОБА_2 , відповідальність якого не є застрахованою за умовами полісу № АЕ/3061092 (т. 1, а.с.166-167), а тому позивач ОСОБА_1 наділений правом на стягнення з винної особи - ОСОБА_2 завданих збитків в повному обсязі.
Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. 
Статтею 1192 ЦК України визначено способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, відповідно до частини першої якої, з урахуванням обставин справи, суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. 
Частиною 2 вказаної статті передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України “Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди” від 27 березня 1992 року № 6 при визначені розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов`язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому, на його вимогу, відшкодовуються неодержані доходи у зв`язку із заподіянням шкоди майну.
За змістом п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Відповідно до п.14 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року, №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду. 
Пунктом 15 вказаної Постанови передбачено, що якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.
Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону N 1961-IV, який згідно зі статтею 8 ЦК (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, позивач має право на відшкодування, що дорівнює 46 520,20 гривень, оскільки ринкова вартість автомобіля становить 79 023,60 грн., а вартість автомобіля після ДТП, відповідно до висновку експерта, становить 32 503,40 грн., й цей розмір відповідачем ОСОБА_2 не спростовано.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо покладення на відповідача ОСОБА_5 обов`язку з відшкодування позовачу ОСОБА_1 матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, у загальному розмірі 46 520,20 грн., й правильність таких висновків відповідачем в апеляційній інстанції не спростовано.
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Пантелєєв Олексій Васильович, – залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 вересня 2020 року– залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 05 березня 2021 року

Головуючий: 

Судді: