ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

25 лютого 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/8711/20	

головуючий суддя І інстанції - Віхрова В.С.

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді (доповідача) Іванова С.М.,
                               суддів:  Панченко О.М., Чередниченка В.Є.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.10.2020 року в адміністративній справі №160/8711/20 за позовом   ОСОБА_1  до  Головного управління ДПС у Дніпропетровській області  про  визнання протипраним та скасування податкового повідомлення-рішення,-  

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1  звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №1939/04-36-52-40-0464 від 22.05.2020 р.
Рішенням  Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.10.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 було залишено без задоволення.
Не погодившись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.10.2020 року скасувати та прийняти судове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що спірне податкове повідомлення-рішення було прийнято відповідачем протиправно, оскільки починаючи з 27.12.2018 року єдиним та незмінним власником нерухомого майна є ОСОБА_2 .
Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції, останнє просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, відповідно до ст. 311 КАС України.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає  задоволенню з наступних підстав.
Як було встановлено судом першої інстанції, 22.05.2020 р. відповідно до пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України відносно ОСОБА_1 , ГУ ДПС у Дніпропетровській області прийнято податкове повідомлення-рішення №1939/04-36-52-40-0464 про нарахування йому податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості, на загальну суму 6225,52 грн. за 2019 рік.
Відповідно до наданого розрахунку до податкового повідомлення-рішення                           № 1939/04-36-52-40-0464 від 22.05.2020 року, об`єктом оподаткування є нежитлове приміщення, загальною площею 298,87, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Не погодившись з правомірністю прийняття наведеного податкового повідомлення-рішення, позивач звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів.
Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було правомірно прийнято відносно позивача податкове повідомлення-рішення, яким визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за податковий період 2019 р. у сумі 6225,52 грн.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 265 Податкового кодексу України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.
Згідно п.п. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Згідно з п.п. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Приписами п.п. «ж» п.п.266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України визначено, що не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.
Відповідно до п.п. 266.3.1 п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
Згідно з підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.
Зі змісту зазначених правових норм вбачається, що на  фізичних та юридичних осіб, в тому числі нерезидентів, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості покладається обов`язок зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. 
Як свідчать встановлені обставини справи, підставою для прийняття спірного податкового повідомлення-рішення та нарахування позивачу земельного податку були висновки відповідача щодо наявності у останнього протягом 2019 року нежитлового приміщення, загальною площею 298,87, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Між тим, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.12.2018 року, поданого Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ) починаючи з 27.12.2018 року належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (право оформлене на підставі договору дарування нерухомого майна від 27.12.2018 року) (а.с. 110).
Відтак, з огляду на викладені обставини справи та приписи Податкового кодексу України, починаючи з 27.12.2018 року позивач перестав бути власником вищенаведеного нерухомого майна, а відтак у останнього був відсутній обов`язок по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки  протягом 2019 року.
Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку відносно протиправності прийняття відповідачем податкового повідомлення-рішення №1939/04-36-52-40-0464 від 22.05.2020 року та необхідності його скасування.
Щодо обґрунтованості стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у сумі 2000.00 грн., то колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.
Статтею 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини другої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
За змістом частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною п`ятою статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від     12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.09.2019 року у справі № 810/3806/18, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до      ч. 5 ст. 242 КАС України.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції позивачем до суду було надано: договір про надання правової допомоги від 20.12.2019 року № 2012-01, акт надання послуг від 14.08.2020 року № 15, квитанцію від 14.08.2020 року № 0.0.1801159277.
Згідно акту наданих послуг від 14.08.2020  року, адвокатом Денисенко Т.М. була надана  правнича допомога у вигляді підготовки та подання позовної заяви про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.
Відповідно до квитанції від 14.08.2020 року № 0.0.1801159277, позивачем було сплачено адвокату  2000.00 грн.
Перевіривши зміст наведених документів, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу за вказані послуги вартістю 2000.00 грн. є співмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, з урахуванням часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), а тому правомірно були стягнуті з відповідача.
Питання відносно розподілу судових витрат (Судового збору) вирішується відповідно до ст. 139 КАС України.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.10.2020 року в адміністративній справі №160/8711/20 - скасувати та прийняти нову постанову.
Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №1939/04-36-52-40-0464 від 22.05.2020 року.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області   сплачений ОСОБА_1 судовий збір за подання адміністративного позову у розмірі 840.80 грн. та за подання апеляційної скарги у розмірі 1261.20 грн.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області   на користь   ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 2000.00 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за виключенням наявності підстав, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

   
Головуючий - суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      О.М. Панченко 

                               суддя                                                                      В.Є. Чередниченко