ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
іменем України

15 березня 2021 року
м. Харків

справа № 639/86/17
провадження № 22ц/818/120/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого – Котелевець А.В.,
суддів – Кругової С.С., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря – Огар І.В., 

учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) – ОСОБА_1 , 
відповідач (позивач за зустрічним позовом) – ОСОБА_2 ,
відповідач – Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, – приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Янова Оксана Євгенівна, ОСОБА_3 ,
представники – ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , 

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 січня 2018 року у складі судді Труханович В.В., у с т а н о в и в:

В січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі – ПАТ «Укрсоцбанк»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Янова Оксана Євгенівна, ОСОБА_3 , в якому просив: визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, укладеним 11 березня 2015 року між ПАТ «Укрсоцбанк» (первісний іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (новий іпотекодержатель), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Яновою О.Є., в забезпечення договору невідновлюваної кредитної лінії від 02 квітня 2007 року.

Позовна заява мотивована тим, що 02 квітня 2007 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі – АКБ СР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», укладено договір невідновлюваної кредитної лінії № 811-3/27/3/7/7-007 для задоволення споживчих потреб для проведення поточного ремонту в помешканні (квартирі) позивача.
В забезпечення вказаного кредитного договору між сторонами 02 квітня 2007 року укладено договір іпотеки.
Без відома та ініціативи позичальника та майнового поручителя ОСОБА_1 між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки від 11 березня 2015 року в забезпечення кредитного договору.
11 березня 2015 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Яновою О.Є.
Про існування договору поруки та договору про відступлення права вимоги позивач дізнався з тексту заяв ОСОБА_2 від 16 березня 2015 року та від 28 жовтня 2016 року про погашення заборгованості, яку направлено ОСОБА_2 позивачу – ОСОБА_1 . 
Позивач вважає, що договір про відступлення права вимоги укладений з грубим порушенням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», адже зобов`язання позивача за кредитним договором підпадає під дію вказаного Закону, яким передбачається імперативна заборона на відступлення боргу.
В розумінні пункту 1 та пункту 3 вказаного Закону, мораторій – це заборона на укладення угод про відступлення права вимоги за кредитом/іпотекою будь-яким особам з метою захисту прав позичальників в умовах зміцнення, глибокої фінансової кризи та забезпечення їх конституційних гарантій на житло.
Таким чином, на думку позивача оспорюваний договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором був укладений відповідачем з порушенням пунктів 1, 3 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки під час дії заборони банком був переданий борг, забезпечений іпотекою третій особі, що є підставою для визнання його недійсним на підставі частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України.

У червні 2017 року ОСОБА_2 подав зустрічний позов до ОСОБА_1 , вимоги якого уточнив під час розгляду справи, та просив в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 у сумі 249 337,66 грн, що складається з суми основного боргу – 189 470,25 грн, інфляційних втрат – 46 988,62 грн, трьох процентів річних – 12 878,79 грн, який є майновим поручителем за договором невідновлюваної кредитної лінії від 02 квітня 2007 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк», перед ОСОБА_2 , який є іпотекодержателем на підставі договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 02 квітня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуєвою О.Д., - звернути стягнення на предмет іпотеки – належне ОСОБА_1 нерухоме майно – квартиру АДРЕСА_1 , - шляхом продажу з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з урахуванням ціни предмету іпотеки, визначеного звітом про незалежну оцінку від 11 вересня 2017 року суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_7 , яка становить 1 296 000 грн без ПДВ. За рахунок продажу предмету іпотеки задовольнити вимоги ОСОБА_2 та всі витрати, пов`язані з реалізацією предмету іпотеки.
Зустрічний позов мотивовано тим, що 02 квітня 2017 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк»? та ОСОБА_1 укладено договір невідновлюваної кредитної лінії, за умовами якого останній отримав кредит окремими траншами зі сплатою 13% річних в межах максимального ліміту заборгованості у сумі 19 000 доларів США.
З урахуванням змін, що були внесені договором про внесення змін № 3 від 26 листопада 2014 року, сума кредиту та валюта кредиту становить 218 111,25 грн.
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 02 квітня 29007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та позичальником укладено іпотечний договір від 02 квітня 2007 року.
Також в забезпечення виконання зобов`язань відповідача за кредитним договором 11 березня 2015 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки.
Внаслідок невиконання позичальником обов`язків, встановлених пунктом 3.3.12 кредитного договору в частині надання відомостей про претензії та позови з боку третіх осіб до позичальника, ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до ОСОБА_2 з повідомленням про вимогу виконати зобов`язання за договором поруки та терміново погасити заборгованість за кредитним договором. 
У зв`язку з задоволенням 11 березня 2015 року поручителем ОСОБА_2 вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» шляхом повернення грошових коштів за зобов`язанням ОСОБА_1 , між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором.
16 березня 2015 року ОСОБА_2 , як іпотекодержатель направив через приватного нотаріуса на адресу відповідача лист з вимогою про усунення порушення забезпеченого іпотекою зобов`язання.
Вимога про усунення порушення забезпеченого іпотекою зобов`язання залишилась без задоволення.
У зв`язку з наведеним та з метою усунення порушення майнових прав ОСОБА_2 просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки, в рахунок погашення боргу ОСОБА_1 за кредитним договором та інфляційних витрат і трьох відсотків річних за весь час прострочення невиконання зобов`язання.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 січня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 19 червня 2018 року, у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. 
У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 02 квітня 2007 року, укладеним між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , право вимоги за яким перейшло до поручителя ОСОБА_2 , у сумі 249 337,66 грн, що складається з: суми основного боргу - 189 470,25 грн, інфляційних втрат – 46 988,62 грн, трьох відсотків річних – 12 878,79 грн, звернено стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 02 квітня 2007 року з наступними змінами, укладеним між ПАТ «Укрсоцбанк», право вимоги за яким перейшло до ОСОБА_2 , як до нового іпотекодержателя на підставі договору про відступлення права вимоги від 11 березня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Яновою О.Є., та ОСОБА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуєвою О.Д., а саме – трьохкімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 74,1 кв. м, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16 березня 2007 року, шляхом продажу з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, за початковою ціною не нижчою за звичайні ціни на цей вид предмету іпотеки, визначеної на підставі оцінки, у звіті про незалежну оцінку об`єкта нерухомого майна від 11 вересня 2017 року, складеного ФОП ОСОБА_7 , у розмірі 1 296 000 грн. 
Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки згідно умов договору про внесення змін № 3, 26 листопада 2014 року, був змінений предмет договору кредиту від 02 квітня 2007 року, кредит з урахуванням внесених змін, був наданий в гривні, таким чином, договір іпотеки забезпечує виконання зобов`язання позивача за кредитом, наданим в національній валюті – гривні, а отже відсутні правові підстави для задоволення первісного позову.
Задовольняючи вимоги зустрічного позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_1 не виконав вимогу ПАТ «Укрсоцбанк» про дострокове повернення коштів, що порушило майнові права банку, а отже і пред`явлення вимоги про погашення боргу до поручителя ОСОБА_2 здійснено у відповідності до закону.

Поручителем ОСОБА_2 виконано зобов`язання ОСОБА_1 щодо повернення боргу перед ПАТ «Укрсоцбанк» у повному обсязі, у зв`язку з чим 11 березня 2015 року між ПАТ «Укрсоцбанк» (первісним іпотекодавцем) та ОСОБА_2 (новим іпотекодавцем) укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 02 квітня 2007 року, про що повідомлено іпотекодавця.
16 березня 2015 року на адресу ОСОБА_1 направлено заяву ОСОБА_2 , в якій міститься вимога в тому числі про виконання порушеного зобов`язання по сплаті заборгованості за кредитним договором від 02 квітня 2007 року у розмірі 187 470,25 грн, в тридцятиденний строк. Вказану вимогу позичальник, який одночасно є іпотекодавцем, не виконав у зв`язку з чим у ОСОБА_2 виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу.

27 лютого 2018 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про задоволення його позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оцінка нерухомого майна проведена суб`єктом оціночної діяльності без огляду об`єкту оцінки, що є порушенням частини шостої статті 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».
ОСОБА_2 не відреагував на його листи, подані в квітні 2015 року та 23 вересня 2016 року через приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Малахову Г.І., та не надав засвідчені належним чином копії договорів поруки та відступлення права вимоги за іпотечним договором, укладених між ОСОБА_2 та ПАТ «Укрсоцбанк», а також засвідчене належним чином підтвердження факту оплати усіх платежів перед первісним кредитором. Отже відповідно до статті 517 ЦК України він мав право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
Зазначає, що суд першої інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки всі подальші дії відносно внесення змін до кредитного договору щодо валюти кредитування не спростовують гарантій позичальника. Кредит надавався в валюті та в подальшому перераховувався по знеціненому курсу гривні, що не зменшує кредитне навантаження на позичальника. 

ОСОБА_2 , ПАТ «Укрсоцбанк», приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Янова О.Є., ОСОБА_3 рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 жовтня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. 
Постанову Апеляційного суду Харківської області від 19 червня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що судом апеляційної інстанції порушено процесуальні гарантів забезпечення належного розгляду справи стосовно ОСОБА_3 через її непоінформованість про дату і час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, при тому, що судовими рішеннями вирішено питання про її права і обов`язки, як власника Ѕ частини майна, яке є предметом іпотеки і на яке судовим рішенням звернуто стягнення.

За правилами частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України – в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що 02 квітня 2007 року між ОСОБА_1 та АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», укладено договір невідновлюваної кредитної лінії № 811-3/27/3/7/7-007 для задоволення споживчих потреб для проведення поточного ремонту в помешканні (квартирі) ОСОБА_1 , відповідно до умов якого надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами зі сплатою 13,0% річних та комісій в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 19 000,00 доларів США з кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 30 березня 2012 року (а. с. 9-12 т. 1).

Додатковою угодою № 2 до договору невідновлюваної кредитної лінії від 02 квітня 2007 року № 811-3/27/3/7/7-007 внесено зміни до підпункту 1 пункту 1 статті 1, а саме замість слів та цифр «зі сплатою 13% річних та комісій» вказано «14,5% річних та комісій» (а. с. 13 т. 1). 

Договором про внесення змін № 2 до договору невідновлюваної кредитної лінії від 02 квітня 2007 року № 811-3/27/3/7/7-007 сторони, зокрема узгодили, що погашення заборгованості в сумі 199,82 доларів США здійснюється позичальником не пізніше 26 листопада 2014 року в наступній черговості: прострочена заборгованість за кредитом, строкова заборгованість за кредитом (а. с. 15 т. 1).

Договором про внесення змін № 3 до договору невідновлюваної кредитної лінії від 02 квітня 2007 року № 811-3/27/3/7/7-007 сторони змінили валюту кредиту шляхом видачі нового траншу в сумі 218 111,25 грн та форму кредитування з невідновлюваної кредитної лінії на разовий кредит, а також узгодили процентну ставку за користування кредитом в розмірі 9,9% річних (а. с. 16-17 т. 1).

Додатком № 1 до договору про внесення змін № 3 до договору невідновлюваної кредитної лінії від 02 квітня 2007 року № 811-3/27/3/7/7-007 сторони узгодили новий графік погашення кредиту (а. с. 18 т. 1). 

В забезпечення вказаного кредитного договору між сторонами 02 квітня 2007 року укладено договір іпотеки, предметом якого є трикімнатна квартира АДРЕСА_3 (а. с. 19-24 т. 1).

11 березня 2015 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній зобов`язався перед кредитором відповідати за виконання ОСОБА_1 зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій у межах суми заборгованості 189 470,25 грн (а. с. 136-138 т. 1).

11 березня 2015 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Яновою О.Є. за реєстровим № 863 (а. с. 139-141 т. 1).

Листом від 11 березня 2015 року № 081-186/4393 банк повідомив боржника про необхідність сплати заборгованості за договором невідновлюваної кредитної лінії від 02 квітня 2007 року № 811-3/27/3/7/7-007 в загальному розмірі 189 470,25 грн (із яких сума заборгованості за кредитом – 188 898,83 грн, сума заборгованості за простроченими відсотками – 571,42 грн) протягом одного календарного дня з дати одержання цього повідомлення (а. с. 142 т. 1).

16 березня 2015 року ОСОБА_2 звернувся через приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Малахову Г.І. з заявою, в якій просив ОСОБА_1 повернути йому борг в розмірі 2 857 921,37 грн (а. с. 145, 148 т. 1).

У відповідь на заяву ОСОБА_1 через приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Малахову Г.І. просив надати йому належним чином завірені копії договорів поруки та відступлення права вимоги, укладені між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 (а. с. 146-147 т. 1). 

Відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, при чому зобов`язання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору.

За змістом статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання обома сторонами.

У частині першій статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Відповідно до статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Згідно з частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини третьої  статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Стаття 41 Закону України «Про іпотеку»  визначає, що реалізація     предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Таким чином, Закон України «Про іпотеку» визначає спеціальний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі деякі специфічні правила для здійснення реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

З урахуванням вказаного, встановивши наявність заборгованості за кредитним договором, порушення обов`язків іпотекодавцем, суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу нерухомого майна на прилюдних торгах.

Твердження, що ОСОБА_1 відповідно до статті 517 ЦК України мав право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні, є безпідставними.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Частиною першою статті 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 516 ЦК України).

Судом установлено, що 11 березня 2015 року між ПАТ «Укрсоцбанк» (первісний кредитор) та ОСОБА_2 (новий кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, за яким первісний іпотекодержатель відповідно до договору поруки, укладеного 11 березня 2015 року з ОСОБА_2 , до кредитного договору від 02 квітня 2007 року № 81103/27/3/7/7-007 передає (відступає), а новий іпотекодержатель приймає (набуває) належне первісному іпотекодержателю право вимоги за іпотечним договором № 811-4/27/3/7/7-019 від 02 квітня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуєвою О.Д. 02 квітня 2007 року, зареєстрованим в реєстрі за № 1391 з усіма змінами та доповненнями, укладеним між первісним іпотекодержателем та ОСОБА_1 .

Згідно з пунктами 1.3., 1.7., 6.1. цього договору до нового іпотекодержателя переходять всі без винятку права та обов`язки первісного іпотекодержателя за основним договором. Право вимоги за основним договором переходить від первісного іпотекодержателя до нового іпотекодердателя з моменту підписання цього договору. Даний договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення та діє до повного належного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором або до його припинення з інших підстав, передбачених чинним законодавством України або цим договором.

Сплата ОСОБА_2 суми основного боргу в розмірі 189 470,25 грн підтверджується заявою останнього та довідкою банку на а. с. 143, 144 т. 1.

Письмову вимогу ОСОБА_2 про усунення порушення виконання зобов`язань з повернення боргу за договором в розмірі 2 857 921,37 грн ОСОБА_1 отримав 28 березня 2015 року, про що зазначив в заяві, поданій до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Малахової Г.І. (а. с. 145 т. 1).

Відомості про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним відсутні.

Вказане свідчить, що ОСОБА_2 в установленому законом порядку набув право вимоги за договором про відступлення права вимоги від 11 березня 2015 року, укладеним між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 , тому у нього як нового кредитора виникло право вимоги повернення кредиту та інших передбачених договором платежів, у зв`язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що оцінка нерухомого майна проведена суб`єктом оціночної діяльності без огляду об`єкту оцінки, що є порушенням частини шостої статті 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», не можуть бути прийняті до уваги, оскільки ОСОБА_1 не скористався законодавчо встановленим способом спростування результатів оцінки – рецензування звіту оцінки належної йому квартири та не довів належними та допустимими доказами те, що вартість квартири, визначена у оспорюваному звіті, є заниженою порівняно із ринковою.

Щодо доводів апеляційної скарги про незастосування до спірних правовідносин вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», то слід зазначити таке.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII), згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці;

- у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Мораторій (заборона) на примусове відчуження майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, який встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», має цільовий характер і є державною гарантією захисту конституційних прав та інтересів громадян, які отримали кредити саме в іноземній валюті.

Для застосування цієї державної гарантії захисту конституційних прав та інтересів громадян, які отримали кредити саме в іноземній валюті, обов`язковою є сукупність зазначених вище обставин, оскільки вказаний закон не підлягає застосуванню до будь-яких правовідносин, що випливають із договору іпотеки.

У справі, що переглядається в апеляційному порядку, судом встановлено, що сторони змінили валюту кредиту шляхом видачі нового траншу в сумі 218 111,25 грн та форму кредитування з невідновлюваної кредитної лінії на разовий кредит, а також узгодили процентну ставку за користування кредитом в розмірі 9,9% річних на підставі договором про внесення змін № 3 до договору невідновлюваної кредитної лінії від 02 квітня 2007 року № 811-3/27/3/7/7-007. Отже, правові підстави для застосування до спірних правовідносин Закону № 1304-VII відсутні.

Посилання ОСОБА_4 - представника ОСОБА_1 та ОСОБА_5 – представника ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції на те, що остання залучена до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, а не в якості відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2 є безпідставним, оскільки ОСОБА_3 рішення суду першої інстанції в установленому законом порядку не оскаржила та не позбавлена такої можливості. 

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки позов задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 19 березня 2021 року.

Головуючий А.В.Котелевець 

Судді С.С.Кругова

О.М.Хорошевський