18.03.21
22-ц/812/590/21
Провадження № 22ц/812/590/21         Доповідач апеляційної інстанції –Данилова О.О. 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 року                                         м. Миколаїв
справа №477/1978/20
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого Данилової О.О.,
суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О., 
із секретарем Біляєвою В.М.,
переглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом 
ОСОБА_1 
до ОСОБА_2 
про визнання угоди дійсною
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області, ухвалене 26 січня 2021 року суддею Семеновою Л.М. в приміщенні цього ж суду (повне рішення складено 28 січня 2021 року),
У С Т А Н О В И В:
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання угоди дійсною.
Позивач зазначав, що проживав в квартирі АДРЕСА_1 на умовах безоплатного найму за домовленістю з власницею ОСОБА_2 . У червні 2020 року між ним та ОСОБА_2 досягнуто домовленості про купівлю-продаж цієї квартири за 70 000 грн. Гроші були передані відповідачці в повному обсязі 8 червня 2020 року, про що ОСОБА_2 склала письмову розписку та передала додатковий набір ключів та правовстановлюючі документи. Він, позивач, постійно проживає в квартирі, зареєстрований за цією адресою, утримує житло у належному санітарно-технічному стані. 
Посилаючись на те, що сторони виконали всі умови договору, але ОСОБА_2 ухилилась від його нотаріального посвідчення, ОСОБА_1 просив визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ним та ОСОБА_2 8 червня 2020 року.
Відповідачка ОСОБА_2 у відзві на позовну заяву вимоги ОСОБА_1 визнала, справу просила розглядати у її відсутності (а.с.15).
Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 26 січня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив судове рішення скасувати та задовольнити його позов. Апелянт посилався на те, що суд безпідставно зазначив підставою відмови в позові – недоведеність факту ухилення відповідачки від нотаріального посвідчення договору. Крім того, зазначені судом іншії обставини, а саме неможливість ідентифікувати особу відповідачки при визнанні нею позову, та написанні відзиву, який по стилю та шрифту співпадає з текстом позовної заяви, також не можуть бути підставою для відмови у позові, оскільки перше є повноваженням суду, а друге - лише припущенням, що не може впливати на результати розгляду спору.
В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином (а.с.55-56). Відповідачка ОСОБА_2 подала заяву про розгляд справи у її відсутності (а.с.48). Справу розглянуто у відсутності сторін.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог  апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
Так, правове врегулювання спірних відносин здійснюється нормами цивільного законодавства щодо загальних положень про правочини та положень про договори купівлі-продажу. 
За загальним правилом правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам його дійсності. До зазначених умов віднесено відповідність форми вчинення правочину вимогам закону (частина 4 статті 203 ЦК). Формою вчинення правочину є спосіб вираження волі сторін на його вчинення. 
Відповідно до вимог частини 1 статті 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За приписами частини 3 статті 640 ЦК договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
Згідно з статтею 655 ЦК за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 657 ЦК визначено, що договір купівлі-продажу, зокрема, житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Правочини, щодо яких порушені вимоги закону про їх нотаріальне посвідчення, відповідно до частини 1 статті 215 ЦК вважаються нікчемними.
Водночас в абзаці 2 частини 2 статті 215 зазначено, що у випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний дійсним.
Так, за правилом частини 2 статті 220 ЦК якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. 
При вирішенні спорів, пов`язаних з визнанням правочинів, які піддягали нотаріальному посвідченню, дійсними, зокрема в і порядку статті 220 ЦК, суду слід з`ясувати:
- чи підлягав відповідний правочин нотаріальному посвідченню;
- з яких причин його не було нотаріально посвідчено та чи втрачена можливість такого посвідчення;
- чи не суперечить зміст правочину вимогам закону, оскільки в такому разі позов не може бути задоволений (постанова ВС (КГС) від 22 жовтня 2019 року, справа № 909/68/18).
Отже, договір, нікчемний через недотримання обов`язкової нотаріальної форми посвідчення, може бути визнаний судом дійсним, якщо: 1) сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору; 2) відбулося повне або часткове виконання договору; 3) одна зі сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення. 
Домовленість сторін має підтверджуватися письмовими доказами.
При цьому слід мати на увазі, що ухилення може виражатися як у бездіяльності, так і в активній протидії посвідченню договору. 
Верховний Суд України, узагальнивши практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними, зазначав, що таке ухилення має бути безповоротним, тобто таким,  унаслідок якого добросовісна сторона втрачає можливість нотаріально посвідчити правочин, а не тільки має тимчасові перешкоди.
На це звернув увагу Верховний Суд України у постанові судових палат у цивільних та господарських справах від 6 вересня 2017 року у справі №6-1288цс17.
Аналогічна позиція викладена і у постанові судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 6 вересня 2017 року у справі №754/2339/16ц, в які зазначено, що саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини 2 статті 220 ЦК.
При цьому вищий судовий орган погодився з аргументованим висновком суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки апеляційний суд обґрунтовано виходив із того, що позивачем не доведено факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним за правилами статті 220 ЦК.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законлм від 16 червня 1998 року (а.с.5). Право власності відповідачки зареєстроване 12 серпня 1998 року.
Станом на 13 серпня 2020 року ОСОБА_1 зареєстрований за вказаною адресою (а.с.7).
У червні 2020 року між ОСОБА_3 як покупцем та ОСОБА_2 як продавцем досягнуто домовленості про купівлю-продаж будинку за ціною 70 000 грн. 
8 червня 2020 року від імені ОСОБА_2 складено письмову розписку про те, що нею отримані грошові кошти в розмірі 70 000 грн. за квартиру АДРЕСА_1 від ОСОБА_1 . Жодних претензій з цього приводу вона не має (а.с.4).
Договір купівлі-продажу нерухомого майна у передбаченій законом нотаріальній формі між сторонами не укладено.
В судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача пояснив, що зі слів самої ОСОБА_2 вона ухиляється від укладення договору у належній формі через розповсюдження короновірусної хвороби та неможливістю у зв`язку з цим виїхати до міста у нотаріальну контору.
Зі змісту відзиву від імені ОСОБА_2 вбачається, що позов вона визнає (а.с.15).
Оцінюючи причини неукладення сторонами договору у нотаріальній формі, апеляційний суд враховує, що протиепідеміологічні заходи лише обмежують (по можливості) відвідування громадських місць, а не унеможливлюють його посвідчення в нотаріальній конторі. Такі заходи носять тимчасовий характер. До того ж, нотаріальне посвідчення угоди можливо і в іншій спосіб (виїзд нотаруса на дом). 
Виходячи з характеру встановлених причин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач не довів факт безповоротного ухилення ОСОБА_2 від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити. 
Не встановивши обов`язкової умови для визнання правочину дійсним на підставі частини 2 статті 220 ЦК, а саме втрати можливості нотаріально посвідчити правочин, а не тільки наявності тимчасових перешкод, суд обгрунтовано відмовив ОСОБА_1 у позові.
Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та вимогам норм цивільного законодавства.
Апеляційний суд не може вважати переконливими посилання апелянта на невірну оцінку судом наданих доказів, а саме підтвердження самою ОСОБА_2 факту свого ухилення від нотаріального посвідчення договору.
Визнання позову відповідачкою ОСОБА_2 свідчить не стільки про доведеність факту ухилення від укладення договору в нотаріальній формі, скільки про відсутність між сторонами спору про право. 
Такі доводи є наслідком невірного тлумачення апелянтом умов застосування механізму частини 2 статті 220 ЦК, оскільки ця норма під поняття «ухилення» передбачає не тільки відступ від головного (правильного, прийнятого) або порушення недобросовісною стороною чогось, а й безповоротні наслідки такого ухилення (втрата можливості нотаріально посвідчити правочин).
Доводи, викладені у мотивувальній частині судового рішення щодо неможливості перевірити особу відповідачки (ідентифікувати) та сумніви щодо авторства відзиву на позовну заяву, стосуються висновків суду про відмову у прийнятті визнання позову ОСОБА_2 за правилами статті 206 ЦПК. Ці обставини не були підставою відмови у задоволенні позову, як помилково вважає апелянт.
Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які би спростовували висновик суду чи доводили би порушення ним норм цивільного та процесуального законодавства, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .
Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 26 січня 2021 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня  прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.

Головуючий                                        О.О.Данилова

Судді:                                                В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська 

------------------------
повну постанову складено 18 березня 2021 року