ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/28509/20                                                          Головуючий у І інстанції – Іщук І.О.
                                                                                                   Суддя-доповідач – Мельничук В.П.
                             
П О С Т А Н О В А
           І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И

  25 січня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

                Головуючого-судді:                  Мельничука В.П.,        
                                                   суддів:                  Оксененка О.М., Лічевецького І.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 листопада 2020 року у справі за позовом      ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства соціальної політики України, Міністерства фінансів України, Державної казначейської служби України, Пенсійного фонду України, треті особи: Київська міська рада (Київська міська державна адміністрація), Київська обласна рада (Київська обласна державна адміністрація) про визнання дій протиправними, визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства соціальної політики України, Міністерства фінансів України, Державної казначейської служби України, Пенсійного фонду України, треті особи - Київська міська рада (Київська міська державна адміністрація), Київська обласна рада (Київська обласна державна адміністрація), в якій просив:
- визнати незаконним та протиправним використання Міністерством Оборони України, Київським Червонопрапорним Військовим Округом громадянина України ОСОБА_1 , колишнього військовослужбовця НОМЕР_1 Окремого Батальйону Спеціального Захисту військової частини польова пошта НОМЕР_2 , при виконанні ним спеціального Урядового завдання по локалізації та ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС з цілодобовим перебуванням його в особливо небезпечній зоні підвищеного радіаційного опромінення за відсутності належних засобів індивідуального захисту та відповідних приладів радіоакційного контролю з оголошенням військового стану та загрозою при цьому його життю та здоровю;
- визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України, як суб`єкта владних повноважень, при виконанні ним своїх прямих функційних обов`язків, відносно громадянина України ОСОБА_1 , колишнього військовослужбовця НОМЕР_1 Окремого Батальйону Спеціального Захисту військової частини польова пошта НОМЕР_2 , при захисті його конституційних прав та законних інтересів щодо забезпечення пільг і компенсацій, як особі, яка має статус постраждалої внаслідків аварії на Чорнобильській АЕС та статус інваліда війни;
- зобов`язати Кабінет Міністрів України доручити Міністерству фінансів України разом з відповідними міністерствами забезпечити фінансування, а саме:
а) МОЗ України разом з АМН України здійснити перерахунок дози опроміненя громадянину України ОСОБА_1 колишньому військовослужбовцю НОМЕР_1 Окремого Батальйону Спеціального Захисту військової частини польова пошта НОМЕР_2 , та встановити відповідний і вірний медичний діагноз.;
б) MO України видати відповідну довідку з фіксуванням фактично виконаних робіт при ліквідації аварії на ЧАЕС, часу та місця їх виконання, часу перебування в зоні небезпеки під впливом радіоактивного опроміненя з оголошенням військового положення та отртимавшим колективне переопроміненя громадянину України ОСОБА_1 колишньому військовослужбовцю НОМЕР_1 Окремого Батальйону Спеціального Захисту військової частини польова пошта НОМЕР_2 , та виконати протокольне рішення Міжвідомчої Урядової комісії від 05.11.2004 року, а саме видати на руки акт за формою Н-1;
- зобов`язати Кабінет Міністрів України разом з Міністерством фінансів України, Державним казначейством України та Пенсійним фондом України: 
а) провести індексацію пенсійного забезпечення та соціальних виплат відповідно до Законів “Про Державний бюджет України” з 2003 року по 2019 рік, нарахувати та виплатити громадянину України ОСОБА_1 суму заборгованості недоотриманої пенсіі та соціальних виплат у розмірі 178 615,89 грн. (сто сімдесят вісім тисяч шістсот п`ятнадцять гривень 62 коп.);
б) провести нарахування та виплату недоотриманої пенсії за період з 2015 року по час винесення судового рішення громадянину України ОСОБА_1 у розмірі 885 240,00 грн. (вісімсот вісімдесят п`ять тисяч двісті сорок гривень);
в) виплатити громадянину України ОСОБА_1 суму у розмірі 500 000,00 грн. (п`ятьсот тисяч гривень) у вигляді моральної шкоди; 
г) виплатити громадянину України ОСОБА_1 суму судових витрат (юридичні послуги, експертизи, документація та ін.) у розмірі 25 000,00 грн. (двадцять п`ять тисяч гривень): разом стягнути суму у розмірі 1 588 855,89 грн. (один мільйон п`ятсот вісімдесят вісім тисяч вісімсот п`ятдесят п`ять гривень 89 копійок);
- зобов`язати Пенсійний фонд України разом з Міністерством соціальної політики перерахувати та призначити громадянину Україн ОСОБА_1 , колишньому військовослужбовцю НОМЕР_1 Окремого Батальйону Спеціального Захисту військової частини польова пошта НОМЕР_2 , пенсійне забезпечення, як за особливі заслуги перед Україною та виконання ним важливого і відповідального Урядового завдання при ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, з врахуванням фактичних данних праці та періоду перебування ним в зоні небезпеки, встановлення єдиної тарифної ставки, як для особи яка працювала з ядерними відходами та отравляючими речовинами та з зарахуванням всіх належних Урядових постанов та розпоряджень, які регламентували форму і порядок оплати праці громадян, які приймали участь в заходах з локалізації та ліквідації аварії на ЧАЕС.
Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2020 року позовну заяву повернуто Позивачу.
Не погоджуючись з даною ухвалою судді суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті.
В апеляційній скарзі Позивач посилається на порушення судом першої інстанції норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не звернув увагу та не застосував норми статей 54, 57, 59, 62, 67 Закону Украiни «Про статус i соцiальний захист громадян, якi постраждали внаслiдок Чорнобильсъкоi катастрофи», в яких визначено, що саме на Кабiнет Міністрів України покладається застосування цього Закону, визначення, обчислення, роз`яснення та встановлення розмiрiв вcix доплат, пенсiй i компенсацiй зазначенiй категорiї громадян.
Також зазначено, що без встановлення та визначення правової позицiї суду щодо дiй та/або бездiяльностi Вiдповiдачiв, заявлених в позовнiй заявi, табто без об`єднання вcix позовних вимог неможливо встановити iстину та винести справедливе, законне, неупереджене рiшення у сферi публiчно-правових вiдносин з метою ефективного захисту прав, свобод та iнтepeciв громадян України, колишнiх вiйськовослужбовцiв вiд порушень з боку суб`єктiв владних повноважень, що є основним завданням адмiнiстративного судочинства Украiни.
Міністерством фінансів України подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства.
Відзивів інших учасників справи на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило, що не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 1     ст. 308     КАС України     суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів зазначає наступне.
Суддя суду першої інстанції, повертаючи позовну заяву виходив з того, що відповідно до ч. 1 ст. 171 КАС України виключається можливість об`єднання таких вимог в одній позовній заяві, оскільки спільний розгляд позовних вимог, заявлених Позивачем, суттєво ускладнить та сповільнить вирішення спору по суті, з огляду на що, позовна заява, відповідно до п. 6 ч. 4 ст. 169 КАС України, підлягає поверненню.
Колегія суддів погоджується з таким висновком судді суду першої інстанції, оскільки вважає, що вони ґрунтуються на правильному застосуванні норм          процесуального права з таких підстав.     
Так, повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 , суддя суду першої інстанції керувався приписами пункту 6 частини четвертої статті 169 КАС України, якими передбачено, що позовна заява повертається Позивачеві, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 172 цього Кодексу).
З матеріалів справи вбачається, що позов заявлено до різних Відповідачів, а його предмет стосується незаконності дій Відповідачів при використанні громадянина України ОСОБА_1 , колишнього військовослужбовця НОМЕР_1 Окремого Батальйону Спеціального Захисту військової частини польова пошта НОМЕР_2 , при виконанні ним спеціального Урядового завдання по локалізації та ліквідаціі аварії на Чорнобильській АЕС з цілодобовим перебуванням його в особливо небезпечній зоні підвищеного радіаційного опромінення за відсутністью належних засобів індивідуального захисту та відповідних приладів радіоакційного контролю з оголошенням “військового стану” та загрозою при цьому його життю та здоров`ю; з приводу бездіяльності при захисті конституційних прав та законних інтересів Позивача щодо забезпечення пільг і компенсацій, як особі, яка має статус постраждалої внаслідків аварії на Чорнобильській АЕС та статус інваліда війни; з приводу проведення індексації пенсійного забезпечення та соціальних виплат, заборгованості недоотриманої пенсіі та соціальних виплат та щодо здійснення пенсійного забезпечення Позивачу; з приводу стягнення моральної шкоди.
Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує наступне.
Так, згідно зі ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України (п. 1 резолютивної частини Рішення № 6-зп від 25 листопада 1997 року; п. 1 резолютивної частини Рішення № 9-зп від 25 грудня 1997 року; та п. 1 резолютивної частини Рішення № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року).
У рішенні № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Отже системне тлумачення ст. 55 Конституції України дозволяє дійти висновку, що ч. 2 цієї статті гарантує «кожному» захист «своїх прав», які були порушені органами державної влади, місцевого самоврядування, посадовими і службовими особами. Саме в такому значенні сформульовано ч. 3, 5 та 6 ст. 55 Конституції України.
Згідно рішення Конституційного Суду України у справі №1-29/2011 від 14 грудня 2011 року N 19-рп/2011, рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
У постанові Верховного Суду України від 23 травня 2017 року по справі № 800/541/16, суд підкреслив, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
У свою чергу, пунктами 1 і 2 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Разом з тим, колегія суддів вказує, що звертаючись до суду з даним позовом та обґрунтовуючи свої вимоги, Позивач не розмежовує порушені права внаслідок дій різних органів державної влади.
Частинами першою і другою статті 172 КАС України встановлено, що в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.
Похідною вимогою в розумінні пункту 23 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).
Судддя суду першої інстанції вірно вказав щодо пов`язаності вимог підставами виникнення і поданими доказами, слід враховувати, що у відповідності до частини другої статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Аналізуючи зміст позовної заяви та додані до неї документи, суддя суду першої інстанції обгрунтовано вказав, що підстави позову щодо кожного з Відповідачів є різними, індивідуальними, оскільки кожен з них діяв окремо в межах повноважень та у спосіб, який встановлений законом. Тобто, обставини, заявлені у позові, та підстави позову є різними, не пов`язаними між собою. Предметом позову є об`єднані вимоги, які мають самостійні обсяги доказування та підтверджуються різними доказами.
Крім того, об`єднані Позивачем в одній позовній заяві вимоги, не є основними та похідними позовними вимогами, що також вказує на порушення правил об`єднання позовних вимог.
Таким чином, зважаючи на зміст заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що Позивачем фактично заявлено кілька окремих позовів одночасно, що не пов`язані між собою підставами виникнення та поданими доказами, що в свою чергу значною мірою ускладнять їх розгляд в одному провадженні.
Згідно з пунктом 6 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява повертається Позивачеві, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень     статті 172 цього Кодексу).
Отже, колегія суддів вважає, що суддя суду першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість застосування п. 6 ч. 4 ст. 169 КАС України та повернення позовної заяви, оскільки Позивачем порушено правила об`єднання позовних вимог і відсутні підстави для застосування положень ст. 172 КАС України.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги Позивача не спростовують висновки судді суду першої інстанції, викладені в ухвалі від 18 листопада 2020 року та не є підставою для її скасування.
Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
За змістом     ст. 242 КАС України     рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                                                  
Розглянувши доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування суддею суду першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що ухвалу судді суду першої інстанції постановлено з додержанням норм процесуального права, підстав для її скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу судді суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.           241,           242,           243,           308,           310,           312,           315,           316,           321,           322,           325,           328,           329,           331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу судді Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 листопада 2020 року -     без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя:                                                                     В.П. Мельничук

                     Судді:                                                                      І.О. Лічевецький 

                                                                                                        О.М. Оксененко