Постанова                                            
Іменем  України                                            
 
17 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 554/5677/16-ц
провадження № 61-3530св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), 
Шиповича В. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача - ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , на постанову Полтавського апеляційного суду 
від 22 січня 2020 року у складі колегії суддів: Бутенко С. Б., Обідіної О. І., Прядкіної О. В.,
ВСТАНОВИВ:
1.        Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до 
ОСОБА_3 про поділ майна подружжя. 
Позовну заяву мотивовано тим, що з 10 лютого 2001 року до 25 квітня 
2016 року вона з ОСОБА_3 перебувала у шлюбі, під час якого було придбано автомобілі «Nissan - Maxima», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 
1999 року випуску, автомобіль «Nissan Х - Trail», реєстраційний номер 
НОМЕР_2 , 2012 року випуску, автомобіль «Chevrolet Express LT», 2010 року випуску. Шлюбні відносини між ними фактично припинилися у 2014 році. У 2015 році, без її згоди ОСОБА_3 відчужив автомобіль 
«Chevrolet Express LT» вартістю 1 556 655,52 грн.
На час звернення до суду з цим позовом їхні спільні діти: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживають разом з нею у Великій Британії та навчаються у цій країні, матеріально ОСОБА_3 не підтримує ні її, ні їх спільних дітей, аліменти на утримання синів не сплачує.
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя, набуті у шлюбі із ОСОБА_3 автомобіль «Nissan-Maxima», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1999 року випуску; автомобіль «Nissan Х-Trail», реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2012 року випуску; автомобіль «Chevrolet Express LT», 2010 року випуску, та у порядку поділу майна подружжя визнати за нею право особистої приватної власності на автомобіль «Nissan Х-Trail», реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2012 року випуску, вартістю 116 215, 83 грн; за ОСОБА_3 визнати право особистої приватної власності на автомобіль «Nissan-Maxima», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1999 року випуску, вартістю 1 224 354, 88 грн; стягнути із ОСОБА_3 на її користь грошову компенсацію у розмірі 612 177,44 грн на відшкодування різниці у вартості поділеного спільного сумісного майна подружжя, у тому числі 1/2 частки вартості автомобіля «Chevrolet Express LT», 2010 року випуску, який було відчужено ОСОБА_3 у 2015 році без її згоди. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 02 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 автомобіль «Nissan-Maxima», 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та автомобіль «Nissan Х-Trail», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .
У порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на автомобіль «Nissan Х-Trail», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .
У порядку поділу майна подружжя залишено на праві особистої приватної власності ОСОБА_3 автомобіль «Nissan-Maxima», 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 612 177,44 грн. У частині позовних вимог щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя автомобіля «Chevrolet Express LT», 2010 року випуску відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірні автомобілі «Nissan- Maxima», 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , «Nissan Х-Trail», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , придбані в період шлюбу сторін, є їхньою спільною сумісною власністю, та підлягають поділу між ними, а оскільки автомобіль «Chevrolet Express LT», 2010 року випуску, який також було придбано під час шлюбу сторін, відчужено відповідачем ОСОБА_3 без згоди позивача, на її користь підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частки цього автомобіля.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Полтавського апеляційного суду від 22 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 02 жовтня 2019 року в частині поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, змінено, доповнено резолютивну частину рішення наступним.
Припинено право ОСОБА_3 на 1/2 частку автомобіля «Nissan Х-Trail», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартістю 448 516,47 грн з присудженням йому грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на цей автомобіль у розмірі 224 258,24 грн.
Припинено право ОСОБА_1 на 1/2 частку автомобіля «Nissan-Maxima», 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 116 215,83 грн з присудженням їй грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на цей автомобіль у розмірі 58 107,92 грн.
У частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації у розмірі 612 177,44 грн рішення Октябрського районного суду 
м. Полтави від 02 жовтня 2019 року скасовано та ухвалено у цій частині нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до 
ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля «Chevrolet Express LT», 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , відмовлено.
Змінено розподіл судових витрат. У іншій частині рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 02 жовтня 2019 року залишено без змін. 
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що оскільки відповідачем у справі не спростовано презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте у шлюбі, висновки суду першої інстанції про визнання автомобіля «Nissan-Maxima», 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та автомобіля «Nissan Х-Trail», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 апеляційний суд вважав законними та обґрунтованими. Суд першої інстанції, здійснюючи поділ між сторонами в натурі спірного майна, яке відповідно до частини другої статті 183 ЦК України належить до неподільних речей, в межах заявлених позовних вимог присудив автомобіль «Nissan Х-Trail» позивачу та автомобіль 
«Nissan-Maxima» відповідачу, що останнім по суті не заперечується, проте, при цьому суд не вирішив питання щодо припинення права спільної часткової власності на це майно відповідно до закону, що унеможливлює реалізацію сторонами їхніх прав та не присудив відповідної грошової компенсації вартості цієї частки.
Суд апеляційної інстанції виходив із того, що, оскільки договір купівлі-продажу автомобіля «Chevrolet Express LT», 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , від 27 січня 2016 року було укладено відповідачем ОСОБА_3 під час шлюбу сторін, то він діяв за згодою другого з подружжя - позивача ОСОБА_1 . Зазначений договір, як оспорюваний правочин, не визнаний судом недійсним та таких позовних вимог сторонами не заявлено, підстав для здійснення поділу цього майна та стягнення на користь позивача грошової компенсації не має.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
20 лютого 2020 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подано касаційну скаргу (надійшла 25 лютого 2020 року), в якій заявник просить скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 22 січня 2020 року та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 03 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції. 
У квітні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2021 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя призначено до судового розгляду.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставами касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначив застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 201/6092/17 та від 25 квітня 2018 року у справі № 295/5011/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційну скаргу мотивовано тим, що позивач не була належним чином повідомлена про розгляд справи судом апеляційної інстанції і не мала можливості реалізувати свої права, гарантовані Конституцією України.  
Заявник вказує, що суд апеляційної інстанції не повно дослідив надані відповідачем докази у справі у зв`язку з чим дійшов помилкових висновків щодо припинення права ОСОБА_3 на 1/2 частку автомобіля 
«Nissan Х-Trail», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 . 
Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов
Фактичні обставини справи, встановлені судами
10 лютого 2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 , виданим 04 лютого 2016 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції (а. с. 7, т. 1).
У шлюбі народилися діти: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 , виданим 07 липня 2001 року відділом реєстрації актів громадського стану Октябрського районного управління юстиції м. Полтави та ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 , виданим 06 квітня 2003 року відділом реєстрації актів громадського стану Октябрського районного управління юстиції м. Полтави (а. с. 50, 51, т. 1).
25 квітня 2016 року рішенням Октябрського районного суду м. Полтави шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , розірвано (а. с. 53, т. 1).
Під час перебування сторін у шлюбі було придбано автомобілі «Nissan-Maxima», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1999 року випуску, «Nissan Х-Trail», реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2012 року випуску, «Chevrolet Express LT», 2010 року випуску, які зареєстровано за ОСОБА_3 .
Згідно зі звітами від 30 листопада 2016 року № № 765, 766 про незалежну оцінку майна ринкова вартість спірних автомобілів на час проведення оцінки становить: автомобіля «Nissan Х-Trail», реєстраційний номер НОМЕР_2 , 
303 200 грн, автомобіля «Nissan-Maxima»,  реєстраційний номер НОМЕР_1 , 
54 400 грн.
Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи 
від 28 вересня 2018 року № 1376-1378 ринкова вартість автомобілів на день подачі позову до суду, тобто 15 липня 2016 року, становить: автомобіля «Nissan-Maxima», 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 
116 215,83 грн; автомобіля «Nissan Х-Trail», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 448 516,47 грн; автомобіля «Chevrolet Express LT», 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , 1 556 655,52 грн.
Згідно із договором купівлі-продажу транспортного засобу від 27 січня 
2016 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , автомобіль «Chevrolet Express LT», 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_3 було відчужено за 100 000 грн.
2.        Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга ОСОБА_1 , подана представником - ОСОБА_2 , підлягає задоволенню. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.
Складовою частиною визначеного статтею 6 Конвенції права на справедливий суд є принцип рівності сторін, який передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу і докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін -  один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду -  передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).
Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, 
№ 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).
Повідомлення сторін про час і місце розгляду справи здійснюється відповідно до вимог статей 128-132 ЦПК України.
Відповідно до частин першої, третьої, п`ятої статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. 
Згідно із частиною восьмою статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц, повернення повістки про виклик до суду із причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного інформування учасника справи про час і місце її розгляду.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 15 листопада 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 02 жовтня 2019 року.
Також, Полтавським апеляційним судом 02 грудня 2019 року постановлено ухвалу про закінчення підготовчих дій та призначення справи до розгляду в приміщенні апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи на 11 грудня 2019 року 
10-30 год. 
У подальшому розгляд справи призначався на 13 січня 2020 року та 22 січня 2020 року.
У матеріалах справи наявні:
-       лист про направлення ОСОБА_1 на адресу, зазначену ОСОБА_3 в апеляційній скарзі ( 
АДРЕСА_1 ), копії апеляційної скарги та копії ухвали про відкриття апеляційного провадження (а. с. 158, т. 2);
-       повістка про виклик до суду ОСОБА_1 про судове засідання, призначене на 11 грудня 2019 року о 10-30 хв (а. с. 162, т. 2);
-       повістка про виклик до суду ОСОБА_9 , як представника 
ОСОБА_1 , про судове засідання, призначене на 11 грудня 
2019 року о 10-30 хв (а. с. 164, т. 2);
-       подання на розміщення інформації на веб-сайті Полтавського апеляційного суду на офіційному веб-порталі «Судова влада України» за підписом помічника судді ОСОБА_10 , керівника апарату суду 
Тягнирядно Л. М., в. о. голови Полтавського апеляційного суду 
Хіль Л. М., головного спеціаліста Рощектаєв І. С., а саме оголошення про виклик у судове засідання  ОСОБА_11 , яке відбудеться 13 січня 2020 року о 10-00 год. 
Однак, направлена апеляційним судом позивачу повістка на судове засідання, призначене на 11 грудня 2019 року, повернута відділенням поштового зв`язку без вручення ОСОБА_1 із вказанням причини повернення «адресат відсутній» та «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення (а. с. 174, т. 1).
10 грудня 2019 року від адвоката Щербака М. І. до суду апеляційної інстанції надійшла заява, в якій він повідомив суд про те, що не є представником/адвокатом позивача, оскільки угода на представництво в суді апеляційної інстанції з ОСОБА_1 не укладалась (а. с. 168, т. 2).
Щодо оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України, то слід зазначити, що відповідно до його змісту у судове засідання на 13 січня 2020 року 10-00 год. було викликано  ОСОБА_11 , а не позивача у справі - ОСОБА_1 .
Крім того, таке повідомлення позивача про розгляд справи не є належним та суперечить приписам частини одинадцятої статті 128 ЦПК України, відповідно до якої відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.
Суд апеляційної інстанції не направляв жодних повідомлень про виклик ОСОБА_1 на адресу, зазначену нею у своїй позовній заяві - 
АДРЕСА_2 .
Зазначене не дає підстав для висновку про належне повідомлення учасника справи про дату, час і місце розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Таким чином справа в суді апеляційної інстанції розглянута 22 січня 
2020 року за відсутності позивача ОСОБА_1 , яка не була належним чином, відповідно до вимог статей 128-130 ЦПК України, повідомлена про дату, час і місце судового засідання.
Пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК визначено, що судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.
За таких обставин доводи касаційної скарги про неналежне повідомлення позивача про розгляд справи в суді апеляційної інстанції є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити, постанову апеляційного суду скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , задовольнити.
Постанову Полтавського апеляційного суду від 22 січня 2020 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                     Є. В. Синельников
Судді:                                                                                               О. М. Осіян
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович