КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року                                                                                                      місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 760/20948/16-ц
номер провадження: 22-ц/824/408/2021 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Мережко М.В., Савченка С.М.,
за участю секретаря - Орел П.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 - адвоката Голубничого Олега Ігоровича та за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 12 серпня 2020 року у складі судді Українця В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання спільним сумісним майном, поділ майна, стягнення коштів та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, стягнення коштів,
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання спільним сумісним майном, поділ майна, стягнення коштів. 
Позовна заява мотивована тим, що з травня 2010 року вона з відповідачем почали проживати разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вони спільно вели господарство, мали спільний бюджет, спільно користувались майном, спільно проводили час та, відповідно, мали взаємні права та обов`язки. 
25 квітня 2013 року вони офіційно зареєстрували шлюб, від якого у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Зазначала, що у період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу вони проживали у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності відповідачу, а приблизно за місяць до укладення між ними шлюбу, у зв`язку з тим, що вона вже була вагітна, вони переїхали до квартири АДРЕСА_2 , яку вони придбали за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу квартири від 09 лютого 2012 року. Вказувала, що зазначена квартира була придбана без ремонту, який був зроблений ними спільними зусиллями та за їх спільні кошти. 
Вказувала, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі вони набули таке майно: внесок до статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційний дорожній ремонт» (далі - ТОВ «Інноваційний дорожній ремонт»), в якому відповідач ОСОБА_2 є одним із засновників та здійснив внесок до статутного капіталу цього товариства зі спільного сімейного бюджету сторін у розмірі 1 500 000 грн 00 коп.; внесок відповідача зі спільного сімейного бюджету сторін до статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальність «Торговий Дім «Євро Фуд» (далі - ТОВ «Торговий Дім «Євро Фуд») у розмірі 1 000 000 грн 00 коп. та  внесок відповідача до статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальність «Ноябрь і Ко» (далі - ТОВ «Ноябрь і Ко») у розмірі 66 000 грн 00 коп. Тому вважала, що вона має право на отримання половини вартості внесених відповідачем грошових коштів до статутного капіталу вказаних вище товариств.
З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог та зміни предмету позову, ОСОБА_1 просила:
встановити факт її проживання у фактичних сімейно-шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 в період з травня 2010 року по 25 квітня 2013 року; 
визнати спільним сумісним майном її та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 ; 
поділити майно, набуте нею та ОСОБА_2 за час проживання у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, а саме: визнати за нею право власності на                     1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ; 
стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму компенсації вартості внеску: до статутного капіталу ТОВ «Інноваційний дорожній ремонт» у розмірі 750 000 грн 00 коп.; до статутного капіталу ТОВ «Торговий Дім «Євро Фуд» у розмірі 500 000 грн 00 коп.; до статутного капіталу ТОВ «Ноябрь і Ко» у розмірі 33 000 грн 00 коп.
стягнути з ОСОБА_2 на свою користь судовий збір у загальному розмірі                         7 441 грн 20 коп. 
Не погоджуючись з указаним позовом, у вересні 2018 року  ОСОБА_2 звернувся  до суду із зустрічним позовом до  ОСОБА_1 , у якому просив встановити факт проживання з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з січня 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 , стягнути з ОСОБА_1 на свою користь грошові кошти в сумі 10 000 доларів США.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 25 квітня 2013 року між ним та                  ОСОБА_1 був укладений шлюб, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_2 . Рішенням Солом`янського районного суд міста Києва від 07 лютого 2017 року шлюб між ними було розірвано.     
Вказував, що з 2008 року він разом з ОСОБА_1 лише спілкувались та зустрічалися, однак проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу та мати взаємні права й обов`язки вони почали із січня 2013 року після їх спільної подорожі до Італії коли він прийняв рішення створити сім`ю й зареєструвати з ОСОБА_1 шлюб, оскільки стало відомо про її вагітність. Зазначав, що з січня 2103 року вони почали проживати у його квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , а з березня 2013 року - у квартирі АДРЕСА_2 , яку він придбав за власні кошти відповідно до договору купівлі-продажу від 09 лютого 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.В. та зареєстрованого в реєстрі за №217. Зазначав, що відповідно до пункту 6.1 цього договору вказана квартира придбана покупцем ОСОБА_2 за власні кошти, не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, не проживаючи однією сім`єю та не ведучи спільне господарство з іншою особою. Тому вважав, що спірна квартира не є об`єктом права спільної сумісної власності його та відповідачки, оскільки є його приватною власністю, а відтак квартира не підлягає поділу між ними. 
Зазначав, що він не вносив кошти у розмірі 1 500 000 грн 00 коп. до статутного капіталу ТОВ «Інноваційний дорожній ремонт», а ТОВ «Торговий Дім «Євро Фуд» та ТОВ                 «Ноябрь і Ко» були зареєстровані після припинення шлюбних відносин між ним та відповідачкою, що підтверджено рішенням суду про розірвання шлюбу. Тому вважав, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з нього сум компенсації вартості внесків до статутного капіталу цих товариств.
Також вказував, що під час шлюбу вони заощадили 20 000 доларів США за рахунок зароблених ним коштів на потреби сім`ї, про які ОСОБА_1 знала та мала до них доступ.  У середині весни 2016 року ОСОБА_1 забрала дитину, свої речі та переїхала проживати до своїх батьків. Крім того вказував, що ОСОБА_1 забрала вказані грошові кошти, а тому вважав, що вони підлягають поділу в рівних частинах. 
З наведених підстав ОСОБА_2 просив задовольнити його зустрічні позовні вимоги. 
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 12 лютого 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 в частині стягнення суми компенсації вартості внесків до статутного капіталу ТОВ «Ноябрь і Ко» залишено без розгляду (а.с.80, т.2).
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 12 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 , задоволено частково.
Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 та     ОСОБА_2 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з                  01 травня 2010 року по 24 квітня 2013 року.
Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру       АДРЕСА_2 .
У порядку поділу майна визнано за ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 право власності за кожним по 1/2 частині квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 96,30 кв.м, житловою площею 50,40 кв.м.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості її частки внеску до статутного фонду товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Євро Фуд» у розмірі 500 000 грн 00 коп.
Відмовлено у задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 суми компенсації вартості внеску до статутного капіталу ТОВ «Інноваційний дорожній ремонт» у розмірі                         750 000 грн 00 коп., представник  ОСОБА_1 - адвокат Голубничий О.І. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині про задоволення цих позовних вимог  ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового  висновку про те, що ОСОБА_1 не доведено належними доказами, що ТОВ «Інноваційний дорожній ремонт» було зареєстроване під час шлюбу сторін. Наголошує, що в матеріалах справи міститься довідка з офіційного сайту Міністерства юстиції України щодо ТОВ «Інноваційний дорожній ремонт», яка містить відомості про дату вчинення запису у Єдиному державному реєстрі про проведення державної реєстрації ТОВ «Інноваційний дорожній ремонт» 11 лютого 2016 року. Крім того, до апеляційної скарги скаржник повторно долучив витяг із офіційного веб-сайту Міністерства юстиції України, сформований за результатами безкоштовного запиту на підтвердження того, що даний витяг містить відомості про дату реєстрації ТОВ «Інноваційний дорожній ремонт» саме 11 лютого 2016 року, тобто, в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. 
Також вказує, що наявна у матеріалах справа довідка ТОВ «Інноваційний дорожній ремонт» від 11 лютого 2019 року, в якій вказано, що статутний капітал цього товариства не сформований, не підтверджує факту невнесення відповідачем внеску до статутного фонду цього товариства у розмірі 1 500 000 грн 00 коп., про що свідчать відомості, які містяться  у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 16 вересня 2020 року. Зазначає, що факт сформованості статутного капіталу товариства підтверджується наявним у справі листом Головного управління ДФС у місті Києві від 26 квітня 2019 року.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині часткового задоволення позову ОСОБА_1 та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині, яким в позові ОСОБА_1 відмовити повністю, а його зустрічний позов - задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Апеляційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суд першої інстанції протиправно надав перевагу показам свідків зі сторони позивача ОСОБА_1 та не надав належної оцінки показам свідків зі сторони відповідача ОСОБА_2 щодо часу, з якого сторони почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Також суд першої інстанції не дослідив надані  ОСОБА_2 докази, а саме, відповідь директора кафе « ІНФОРМАЦІЯ_4 », договір доручення про надання інформаційно - маркетингових послуг з приватним підприємством «Практика Ріелті» про те, що ОСОБА_2 самостійно займався пошуками квартири,  а також відповідь комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги «Русанівка» від 01 березня 2019 року. Вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що надані ОСОБА_1 копії документів про проведення ремонту стосуються інших приміщень, а не спірної квартири, та не підтверджують того, що вона за власні кошти проводила ремонт у квартирі. Також суд першої інстанції не врахував того, що відповідно до пункту 6.1 договору купівлі-продажу квартири, спірна квартира придбана покупцем ОСОБА_2 за власні кошти, не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, не проживаючи однією сім`єю та не ведучи спільне господарство з іншою особою, що також підтверджує відсутність проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу станом на час придбання квартири. Тому вказує що висновки суду про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з травня 2010 року підтверджується лише показами свідків зі сторони позивача ОСОБА_1 , які спростовуються показами свідків зі сторони  відповідача ОСОБА_2 , що суперечить правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 06 квітня 2020 року у справі №738/1452/17, відповідно до якої лише показаннями свідків за відсутності інших доказів не може бути встановлений факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.                 
Звертає увагу суду, що в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_4 мала значний дохід або грошові кошти, за рахунок яких можливо було внести грошові кошти до статутного капіталу товариств, що також не досліджено судом першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що вимога ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_5 грошової компенсації вартості її частки внеску до статутного фонду ТОВ «Торговий Дім Євро Фуд», так як судом не встановлено внесення                   ОСОБА_2 таких коштів, а також за рахунок яких коштів здійснювались такі внески. Також судом було порушено вимоги ст.82 ЦПК України щодо обов`язковості судових рішень, які набрали законної сили, оскільки це товариство було зареєстроване після фактичного припинення шлюбних відносин сторін, що підтверджено рішенням суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що ОСОБА_6 приховала той факт, що за період шлюбу сторонами було набуте спільне  майно, яке підлягає поділу, а саме, грошові кошти у сумі 20 000 доларів США. Ці грошові кошти були сформовані ОСОБА_2 за рахунок зароблених ним коштів на потреби сім`ї. 
Представник  ОСОБА_1 - адвокат Голубничий О.І. подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_5 , в якому просить її залишити без задоволення, а апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити. Вказує, що в апеляційній скарзі  ОСОБА_2  намагається перекрутити наявні факти та обставини справи, не доводячи фактичні обставини справи та не спростовуючи докази, які надані позивачем ОСОБА_1 . Вказує, що ОСОБА_1   не перебувала на утриманні ОСОБА_2 , оскільки вона працює та має високий дохід. До проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу вона мала власне житло та автомобіль. Також ОСОБА_1 вносила грошові кошти у формування спільного майна подружжя. 
Відповідач ОСОБА_7 подав відзив на апеляційну скаргу представника                    ОСОБА_1 - адвоката Голубничого О.І., у якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з  нього суми компенсації вартості внеску до статутного капіталу ТОВ «Інноваційний дорожній ремонт» у розмірі 750 000 грн 00 коп. - залишити без змін. Вказує, що  наданий представником ОСОБА_1 до апеляційної скарги витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 16 вересня 2020 року не підтверджує внесення відповідачем грошових коштів до статутного капіталу                    ТОВ «Інноваційний дорожній ремонт». Судом першої інстанції не встановлено чи вносились кошти ОСОБА_2 до статутних фондів товариств та належність таких коштів до спільного майна подружжя. Вказує, що ОСОБА_1 у відзиві на зустрічну позовну заяву зазначала, що всі грошові кошти подружжя були витрачені у шлюбі, а тому вважає, що її твердження про те, що внески до статутного фонду товариства було здійснено із спільного сімейного бюджету без її згоди, спростовуються її показами.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання,  вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не повному обсязі.
З матеріалів справи вбачається, що 09 лютого 2012 року на підставі договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_2 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М. та зареєстрований в реєстрі за №217 (а.с. 53-56, т.1). 
15 лютого 2012 року здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на зазначену квартиру, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від                        15 лютого 2012 року № 33188358 (а.с. 57, т.1).
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що                                               25 квітня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб. ОСОБА_1 змінила прізвище на « ОСОБА_8 ».
Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
24 квітня 2014 року ОСОБА_9 змінила прізвище на « ОСОБА_10 », що підтверджується свідоцтвом про зміну імені.
Встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 07 лютого 2017 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 07 лютого 2017 року про виправлення описки, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.
Судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження факту проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з травня 2010 року по 25 квітня 2013 року ОСОБА_1 посилалася на покази свідків: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,                   ОСОБА_13 . Також зазначала, що вона разом з відповідачем неодноразово спільно відпочивали, що підтверджується відмітками в паспортах для виїзду за кордон. Крім того, ОСОБА_1 надала докази того, що у вказаний період вона укладала договори на придбання меблів, виготовлення, доставки і встановлення меблевих і керамічних виробів, сантехніки до  квартири АДРЕСА_3 та докази сплати коштів нею за цими договорами.              
Заперечуючи факт проживання з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з травня 2010 року, ОСОБА_2 просив встановити факт проживання з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з січня 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 .                     На підтвердження своїх вимог ОСОБА_2 посилався  на покази свідків: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 .
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині встановлення факту проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 травня 2010 року по 24 квітня 2013 року, суд першої інстанції виходив із доведеності позивачем цих вимог.
Зокрема, суд зазначив, що допитані в суді свідки зі сторони позивача ОСОБА_1 показали, що постійно бачили сторін та фактично спостерігали за їх взаємовідносинами, а саме, свідок   ОСОБА_11 , яка була їх сусідкою у будинку АДРЕСА_4 , та свідок ОСОБА_12 , яка є майстром манікюру та відвідувала ОСОБА_1   майже два рази на місяць у квартирі, де вона мешкала з відповідачем. Натомість допитані свідки зі сторони відповідача ОСОБА_2 не спростували доводів позивача ОСОБА_1 , оскільки вони не мешкали поряд, періодично відвідували квартиру ОСОБА_2 в певні проміжки часу. Так, свідок ОСОБА_15 показав, що квартирі ОСОБА_2 по                               АДРЕСА_4   бував часто, проте йому не відомо чи проживала там ОСОБА_1 , коли сторони почали разом проживає він не знає. Суд зазначив, що покази свідка ОСОБА_16 (охоронця будинку) щодо спільного проживання сторін пов`язані фактично лише з його спостереженнями за паркуванням автомобіля, а свідок ОСОБА_17 показав, що з ОСОБА_2 вони бачаться близько одного разу на місяць. У 2010-2011 роках він приблизно двічі на тиждень зранку приїздив до ОСОБА_2 на каву і                      ОСОБА_1 не бачив.
Суд  першої інстанції зазначив, що у спірний період сторони неодноразово спільно відпочивали, що підтверджується відповідними відмітками в їх паспортах для виїзду за кордон, а саме:  зустрічали новий 2009 рік в Таіланді, острів Самуі з 30 грудня 2008 року по 10 січня 2009 року; з 25 квітня 2009 року протягом місяця були в різних містах США, з                        02 травня 2009 року по 09 травня 2009 року - в круїзі по Карибам;  з 05 січня 2010 року по                 15 січня 2010 року відпочивали в Доніміканській Республіці; з 02 травня 2010 року по                     09 травня 2010 року були в круїзі по Середземному морю; з 30 грудня 2010 року по 10 січня 2011 року - спільний відпочинок у ОСОБА_18 та ОСОБА_19 ; з 10 листопада 2011 року по                                 13 листопада 2011 року - відпочинок в Чехії, місто Прага; у вересні 2012 року вони відпочивали на острові ОСОБА_20 .
Також суд першої інстанції зазначив, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження тих обставин, що він, окрім ОСОБА_1 , відпочивав та подорожував з іншими жінками. Разові окремі виїзди сторін за межі України не свідчать про відсутність факту їх спільного проживання.
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_21 надала суду письмові докази на підтвердження того, що у період з 01 травня 2010 року по 24 квітня 2013 року вона укладала договори та була платником за придбання меблів, виготовлення і встановлення меблевих і керамічних виробів, сантехнічної продукції до квартири АДРЕСА_3 . В окремих документах адреса спірної квартири вказана, як адреса доставки замовлених товарів.
Оцінивши наведені вище покази свідків та надані сторонами докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач ОСОБА_1 належними доказами довела факт проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з травня 2010 року по день укладення шлюбу, тобто, по 24 квітня 2013 року.
Однак з такими висновками суду першої інстанції у повному обсязі погодитись не можна з таких підстав. 
Відповідно до ч.2 та 4 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.
Згідно з ч.ч.1 та 2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Частиною 1 ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
Аналіз наведеної норми свідчить про те, що для визнання майна спільною власністю на підставі статті 74 СК України, потрібно підтвердити факт проживання осіб однією сім`єю без шлюбу - у той період, коли було придбане спірне майно. Для цього важливе підтвердження фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, а також придбання іншого майна в інтересах сім`ї.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.
Згідно з положеннями ст.ст. 77, 78, 81 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Верховний Суд у постановах від 12 грудня 2019 року у справі №466/3769/16-ц (провадження №61-5296св18) та від 06 квітня 2020 року у справі № 738/1452/17 (провадження №61-13412св19) дійшов висновку, що лише показаннями свідків за відсутності інших доказів не може бути встановлений факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрацією шлюбу, існування між сторонами відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та побуту, а також придбання майна за їх спільні сумісні кошти або спільною працею.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Вирішуючи спір в цій частині суд першої інстанції не звернув уваги на те, що із наданих ОСОБА_1 письмових документів, а саме: договору поставки № 308 від                      05 жовтня 2012 року, укладений між нею та фізичною особою підприємцем ОСОБА_22 на поставку меблів (а.с.158-164, т.1); комерційної пропозиція по матеріалам товариства з обмеженою відповідальністю «Оікос Україна Декор» від 12 серпня 2012 року (а.с.165, т.1), товарного чеку від 13 червня 2012 року на придбання карнизу (а.с.166, т.1); накладної №20702/551 від 03 липня 2012 року, а також замовлення від магазину «Лампа» №20702/551 від 03 липня 2012 року та від 30 липня 2012 року (а.с.171-172, 178, т.1); накладної від                           25 липня 2012 року (а.с.173, т.1); рахунків-фактур №18243 від 22 серпня 2012 року та №25735 від 08 листопада 2012 року, виданих товариством з обмеженою відповідальністю «Галант Пол Електра» на поставку механізмів освітлення (а.с.174, 176, т.1); накладної від                    02 серпня 2012 року, виданої суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_23                      (а.с.177, т.1); рахунку № 10/22 від 22 жовтня 2012 року на оплату від фізичної особи-підприємця ОСОБА_24 (а.с.179, т.1); замовлення покупця №1331 від 19 листопада 2012 року (а.с.180, т.1); товарного чеку на купівлю сантехніки №257/08 від 23 серпня 2012 року (а.с182, т.1); рахунків-фактур за  № 117113 від 17 квітня 2012 року, № 122511 від                   21 квітня 2012 року, №123492 від 23 квітня 2012 року, №133096 від 30 квітня 2012 року,                 № 132167 від 30 квітня 2012 року, № 133103 від 01 травня 2012 року, №213241 від 01 липня 2012 року, №234587 від 16 липня 2012 року, №240515 від 20 липня 2012 року, №257880 від 02 серпня 2012 року, №277096 від 16 серпня 2012 року, №281959 від 20 серпня 2012 року, №282251 від 20 серпня 2012 року, виданих суб`єктом підприємницької діяльності                        ОСОБА_25 на поставку сантехнічних та оздоблювальних матеріалів із магазину « ІНФОРМАЦІЯ_5 » (183-195, т.1) не вбачається, що замовлені та доставлені ОСОБА_1 сантехнічні, електротехнічні та інші оздоблювальні і декоративні матеріали стосуються саме ремонту та облаштування квартири АДРЕСА_2 . Тому, приймаючи до уваги, що у власності ОСОБА_1 є інше житло, то ці документи не можуть беззаперечно свідчити про доведеність факту проживання сторін однією сім`єю як чоловік та жінки без реєстрації шлюбу з 01 травня 2010 року по 24 квітня 2013 року.
Що стосується договору на виготовлення металопластикових виробів, укладеного між ОСОБА_1 та приватним підприємцем ОСОБА_26 (а.с. 170, т.1), а також договору на виготовлення дверей, укладеного між ОСОБА_1 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_27 (а.с.170, т.1), то вони не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки не містять дати їх укладення, а відтак не можуть бути допустимими доказами на підтвердження факту проживання сторін однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу у певний період часу.
Також апеляційний суд не приймає до уваги наданий ОСОБА_1 договір на виготовлення та поставку мебельних виробів № НФ 000001306 від 12 вересня 2015 року, укладений між нею та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_28 (а.с.142 - 145, т.1), оскільки вказаний договір укладений вже під час перебування ОСОБА_1 та                    ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, а тому цей доказ не має правового значення для підтвердження факту проживання сторін однією сім`єю як чоловік та жінки без реєстрації шлюбу.
Разом з тим, із наданих ОСОБА_1 документів, а саме: договору поставки                 № 297 від 08 травня 2012 року, укладений між ОСОБА_1 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_28 , предметом якого є виготовлення та доставка меблів                            (а.с.146-154, т.1); договору купівлі-продажу меблів № 4R 648 від 30 червня 2012 року, укладений між ОСОБА_1 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_29 (а.с.132 - 141, т.1); договору №227/11 від 27 листопада 2012 року, укладений між                  ОСОБА_1 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_30 , предметом якого є виготовлення і доставка вітражів (а.с.126-131, т.1), а також із товарних чеків на придбання речей та матеріалів для квартири від 18 червня 2012 року та 20 червня 2012 року                   (а.с.166-169); замовлення №257/08 від 23 серпня 2012 року (а.с.181, т.1), вбачається, що вони стосуються ремонту та облаштування житла за адресою: АДРЕСА_5 , замовником та платником, яких є ОСОБА_1 . 
Таким чином апеляційним судом встановлено, що починаючи з 08 травня 2012 року ОСОБА_1 брала участь в ремонті та облаштуванні належної ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_2 , що свідчить про існування  між сторонами відносин, притаманних подружжю (ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та побуту, а також придбання майна за їх спільні сумісні кошти або спільною працею).
Тому колегія суддів вважає, що факт спільного проживання позивача з відповідачем однією сім`єю з 01 травня 2010 року по 07 травня 2012 року не підтверджений достатніми доказами, оскільки такий факт не може бути встановлений лише показаннями свідків за відсутності інших доказів. 
При цьому колегія суддів враховує, що та обставина, що сторони в спірний період неодноразово спільно відпочивали також не є достатньою для визнання факту проживання їх однією сім`єю без реєстрації шлюбу у розумінні ст.74 СК України, без наявності інших ознак сім`ї (ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю).
Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження №61-11607св18) та від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15 (провадження №61-30273св18).
З таких обставин, дослідивши наявні у справі докази у їх взаємозв`язку і сукупності   (ст.89 ЦПК України), а саме, оцінивши покази свідків та наявні у матеріалах справи письмові докази, які містять інформацію щодо предмету доказування, колегія суддів приходить до висновку про визнання факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2   однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 08 травня 2012 року по 24 квітня 2013 року, оскільки матеріалами справи підтверджено, що в цей період відносини між сторонами мали ознаки сім`ї (ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю).
Однак суд першої інстанції у порушення вимог ст.263 ЦПК України наведених вище вимог закону та правих висновків Верховного Суду не врахував, належним чином не з`ясував усіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про доведеність ОСОБА_1 належними доказами факту спільного  проживання з  ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу саме з 01 травня 2010 року.
Не вірно встановивши період спільного проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції, як наслідок, неправильно визначив обсяг спільно набутого сторонами майна, яке підлягає поділу між  ними.  
Так, ч.1 ст.74 СК України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
Згідно з п.1 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.
Як зазначалося вище, 09 лютого 2012 року на підставі договору купівлі-продажу квартири  ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_2 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М. та зареєстрований в реєстрі за №217 (а.с. 53-56, т.1).
Тобто, вказана квартира придбана ОСОБА_2 до початку спільного проживання з ОСОБА_1   однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а тому не може бути об`єктом спільної сумісної власності відповідно до положень ч.1 ст.74 СК України.
Крім того, колегія суддів враховує, що у пункті 6.1 договору купівлі-продажу квартири зазначено, що покупець ОСОБА_2 запевняє продавця про те, що він купує вказану квартиру за власні кошти, не перебуваючи в шлюбі, не проживаючи однією сім`єю та не ведучи спільне господарство з іншою особою. Придбана квартира буде належати йому на праві особистої приватної власності.  
У ст.204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Матеріали справи не містять даних про те, що пункт 6.1 договору купівлі-продажу квартири від 09 лютого 2012 року у встановленому законом порядку визнаний недійсним і таких доказів ОСОБА_1 суду не надала. Тому належність ОСОБА_2 спірної квартири на праві особистої приватної власності в силу ст.204 ЦК України презюмується. 
Верховний Суд у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі №367/4414/16-ц (провадження №61-22645св18) дійшов аналогічного висновку щодо віднесення квартири до особистої приватної власності покупця у разі вказівки про це в договорі купівлі-продажу.
 За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання спільним сумісним майном і поділ майна не може бути залишеним без змін та підлягає скасуванню.     
Також колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині  задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на її користь грошової компенсації вартості її частки внеску до статутного фонду ТОВ «Торговий Дім «Євро Фуд» у розмірі 500 000 грн 00 коп., виходячи з такого.
Статями 69, 70 СК України закріплено право дружини та чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, а також правило про те, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
За змістом ст.113 ЦК України та ст.1 Закону України «Про господарські товариства» товариство з обмеженою відповідальністю належить до господарських товариств. Господарські товариства можуть набувати майнових та особистих немайнових прав.
Відповідно до ст.115 ЦК України та ст.12 Закону України «Про господарські товариства» господарське товариство є власником: майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом.
Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом.
Грошова оцінка вкладу учасника господарського товариства здійснюється за згодою учасників товариства, а у випадках, встановлених законом, вона підлягає незалежній експертній перевірці.
Висновок щодо застосування зазначених норм права викладений у постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі № 6-38цс15, відповідно до якого грошові кошти, внесені одним з подружжя, який є учасником господарського товариства, у статутний капітал цього товариства за рахунок спільних коштів подружжя, стають власністю цього товариства, а право іншого з подружжя на спільні кошти трансформується в інший об`єкт - право вимоги на виплату частини вартості такого внеску. При цьому одним з визначних є той факт, що грошові кошти набуті подружжям під час їх спільного проживання.
Отже, якщо один з подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства.
Аналогічної позиції Верховний Суд України дотримався у справі № 6-79цс13 (постанова від 02 жовтня 2013 року) та справі № 6-61цс13 (постанова від 03 липня 2013 року), а також Верховний Суд у постанові від 07 травня 2019 року у справі № 490/1408/15-ц (провадження № 61-30034св18).
З наявної у матеріалах справи інформаційної довідки з офіційного сайту Міністерства юстиції України вбачається, що державна реєстрація ТОВ «Торговий Дім «Євро Фуд» була проведена 19 жовтня 2016 року (а.с.113-119, т.1).
Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Установлено, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 07 лютого 2017 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 07 лютого 2017 року про виправлення описки, розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 218-219, т.1). Вказане рішення суду набрало законної сили.
Цим рішенням суду встановлено, що із весни 2016 року сторони перестали підтримувати подружні стосунки, ведення домашнього господарства, проживають окремо. Тому вказані обставини не підлягають доказуванню відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України.  
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, зазначення в мотивувальній частині рішення суду про розірвання шлюбу стосовно припинення подружніх стосунків до розірвання шлюбу не є належним доказом таких обставин та не є преюдиційним для вирішення спору сторін при поділі спільного майна, з таких підстав. 
Преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановити їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.       
Частиною 1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції, рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року  у справі №306/192/14-ц (провадження № 61-5209св18).
Отже, враховуючи, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від                    07 лютого 2017 року, яке набрало законної сили, встановлено, що із весни 2016 року сторони перестали підтримувати подружні стосунки, ведення домашнього господарства, проживають окремо, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, переоцінивши установлені цим рішенням суду обставини, порушив такий основний елемент верховенства права як принцип правової певності.
Також колегія суддів приймає до уваги, що ОСОБА_1 в апеляційному порядку не оскаржувала рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 07 лютого 2017 року, а тому посилання суду першої інстанції на те, що під час ухвалення рішення суду про розлучення від 07 лютого 2017 року у судовому засіданні був присутній лише ОСОБА_2 зі своїм представником, а пояснення ОСОБА_1 з приводу часу припинення шлюбних відносин між сторонами судом не досліджувались, колегія суддів вважає неспроможними.
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що оскільки державна реєстрація ТОВ «Торговий Дім «Євро Фуд» була проведена 19 жовтня 2016 року, тобто, після припинення фактичних шлюбних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , то у неї не виникло право вимоги щодо виплати їй компенсації у розмірі половини вартості внеску ОСОБА_2 до статутного фонду цього товариства відповідно до положень                        ст.ст.69,70 СК України, ст.ст.113,115 ЦК України та ст.ст.1,12 Закону України «Про господарські товариства», а відтак позовні вимоги  ОСОБА_1 в частині стягнення грошової компенсації вартості її частки внеску до статутного фонду ТОВ «Торговий Дім «Євро Фуд» у розмірі 500 000 грн 00 коп. задоволенню не підлягають.
Таким чином рішенням суду першої інстанції в цій частині не може бути залишеним без змін та підлягає скасуванню.
Крім того, колегія суддів не погоджуються з рішенням суду першої інстанції  в частині  відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 суми компенсації вартості внеску до статутного капіталу ТОВ «Інноваційний дорожній ремонт» у розмірі 750 000 грн 00 коп.
Так, відмовляючи у задоволенні  позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з                 ОСОБА_2 суми компенсації вартості внеску до статутного капіталу ТОВ «Інноваційний дорожній ремонт» у розмірі 750 000 грн 00 коп., суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не надано належних доказів того, що зазначене товариство було зареєстроване під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.
Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав. 
З довідки ТОВ «Інноваційний дорожній ремонт» вих. №12/02 від 11 лютого 2019 року вбачається, що вказане товариство було зареєстроване 11 лютого 2016 року, номер запису  1 072 102 0000 033867. Учасниками товариства є ОСОБА_2 і товариство з обмеженою відповідальністю «ЕТІКО». Вказана довідка підписана ОСОБА_2 , як директором                ТОВ «Інноваційний дорожній ремонт» (а.с.67, т.2).
Тобто,  ОСОБА_2 визнавалась та обставина, що ТОВ «Інноваційний дорожній ремонт» було зареєстроване 11 лютого 2016 року (номер запису 1 072 102 0000 033867), а також, що він є співзасновником цього товариства. Тому ці обставини не підлягають доказуванню відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК, якою передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Також у вказаній вище довідці ТОВ «Інноваційний дорожній ремонт» зазначено, що станом 11 лютого 2019 року статутний капітал цього товариства не сформовано, учасниками вклади повністю не внесені.
Однак у довідці не зазначено ким саме із учасників цього товариства не внесені вклади.
Колегія суддів враховує, що згідно ст.14 Закону України «Про товариства з обмеженою і додатковою відповідальністю» кожен учасник товариства повинен повністю внести свій вклад протягом шести місяців з дати державної реєстрації товариства, якщо інше не передбачено статутом. Відповідні положення можуть бути внесені до статуту, змінені або виключені з нього одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства. Вартість вкладу кожного учасника товариства повинна бути не менше номінальної вартості його частки.
Тобто, з огляду на вказані вище імперативні вимоги закону ОСОБА_2 , як співзасновник та учасник ТОВ «Інноваційний дорожній ремонт», повинен був повністю внести свій вклад протягом шести місяців з дати державної реєстрації товариства, тобто, до 11 серпня 2016 року. Матеріали справи не містять доказів того, що статутом ТОВ «Інноваційний дорожній ремонт» було передбачено інші строки та порядок внесення учасниками товариства таких вкладів. 
Крім того, як вбачається із наявного у справі листа Головного управління ДФС у місті Києві від 26 квітня 2019 року за №11386/9/26-15-08-06-25 та додатку до цього листа,   ОСОБА_2 є засновником ТОВ «Інноваційний дорожній ремонт». Розмір внеску ОСОБА_2 до статутного фонду ТОВ «Інноваційний дорожній ремонт» становить у сумі 1 500 000 грн 00 коп. (а.с.100-102, т.2).
Таким чином матеріалами справи підтверджено, що ТОВ «Інноваційний дорожній ремонт» було зареєстроване під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі і розмір внеску ОСОБА_2 до статутного фонду цього товариства становить у сумі           1 500 000 грн 00 коп.
За таких обставин колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_2 суми компенсації вартості внеску до статутного капіталу                     ТОВ «Інноваційний дорожній ремонт» у розмірі 750 000 грн 00 коп. є обгрунтованими та підлягають задоволенню відповідно до положень ст.ст. 69, 70 СК України, ст.ст.113,115 ЦК України та ст.ст.1,12 Закону України «Про господарські товариства».
Тому доводи апеляційної скарги адвоката Голубничого О.І. заслуговують на увагу. 
Однак суд першої інстанції у порушення вимог ст.263 ЦПК України на наведені вище вимоги закону та наявні у матеріалах справи докази належної уваги не звернув, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_2 суми компенсації вартості внеску до статутного капіталу ТОВ «Інноваційний дорожній ремонт» у розмірі 750 000 грн 00 коп. 
Що стосується висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 10 000 доларів США, то вони є обґрунтованими з таких підстав.
Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 10 000 доларів США, ОСОБА_2 посилався на те, що під час шлюбу він разом з ОСОБА_1 заощадили 20 000 доларів США за рахунок зароблених ним коштів на потреби сім`ї, про які ОСОБА_1 знала та мала до них доступ. У середині весни 2016 року ОСОБА_1 забрала дитину та свої речі й переїхала проживати до своїх батьків. Крім того вказував, що ОСОБА_1 забрала вказані грошові кошти, а тому вважав, що вони підлягають поділу в рівних частинах.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що                           ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження наявності зазначених грошових коштів у спільній сумісній власності подружжя, що є його процесуальним обов`язком відповідно до приписів ст.ст.12, 81 ЦПК України.
З огляду на викладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні у зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 10 000 доларів США за їх недоведеністю.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не спростовують цих висновків суду першої інстанції, які ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення справи в частині встановлення періоду спільного проживання ОСОБА_1 і  ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та, як наслідок, визначення обсягу спільно нажитого сторонами майна, яке підлягає поділу між ними, а також в частині стягнення коштів, то колегія суддів вважає, що ці порушення в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 і зустрічного позову ОСОБА_2 , яким встановити факт, що має юридичне значення, а саме те, що сторони проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 08 травня 2012 року по 24 квітня 2013 року, а також стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості її частки внеску до статутного фонду ТОВ «Інноваційний дорожній ремонт» у розмірі 750 000 грн 00 коп. У задоволені решти позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити за їх недоведеністю та  безпідставністю. 
Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,  
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Голубничого Олега Ігоровича задовольнити. 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.  
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 12 серпня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення. 
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання спільним сумісним майном, поділ майна, стягнення коштів - задовольнити частково. 
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, стягнення коштів - задовольнити частково. 
Встановити факт, що має юридичне значення, а саме те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 08 травня 2012 року по 24 квітня 2013 року.
Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 ) грошову компенсацію вартості її частки внеску до статутного фонду товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційний дорожній ремонт» у розмірі 750 000 (сімсот п`ятдесят тисяч) грн 00 коп.   
У задоволені решти позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий 

Судді: