Ухвала
іменем України
19 січня 2021 року
м. Київ
справа № 368/1683/18
провадження № 51-5856ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Кагарлицького районного суду Київської області від 05 вересня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018110350000077, щодо
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК).
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Кагарлицького районного суду Київської області від 05 вересня 2019 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. 
Зараховано засудженому у строк відбуття покарання день затримання – 01 вересня 2018 року .
Строк відбуття покарання ОСОБА_4 визначено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.
Вирішено цивільний позов, питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
Суд визнав ОСОБА_4 винуватим у порушенні за викладених у вироку обставин правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, наслідком чого було спричинення смерті малолітньої потерпілої ОСОБА_6 та заподіяння середньої тяжкості тілесного ушкодження малолітньому потерпілому ОСОБА_7 .
Як установив суд, 31 серпня 2018 року близько 19:00   ОСОБА_4 , керуючи автомобілем марки «LAND ROVER», (реєстраційний номер НОМЕР_1 ), який був у з`єднанні з причепом (назва, номерні знаки і документи відсутні), виїхавши із с. Балико–Щучинка Кагарлицького району Київської області та рухаючись у напрямку лісопосадки по польовій ґрунтовій дорозі поблизу вказаного села на відстані 2500 метрів від будинку АДРЕСА_2 , проїжджаючи відрізок ґрунтової дороги з ямковістю у вигляді незначних колій, усупереч вимогам п. 1.5, пп «б», «д», п. 2.3, п. 12.1 Правил дорожнього руху, не був уважний під час керування транспортним засобом, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно своєчасно не відреагував на її зміну, внаслідок чого своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, не обрав безпечної швидкості руху керованого ним транспортного засобу, у зв`язку з чим втратив його керованість, допустив занос автомобіля, який виїхав на поле, розташоване ліворуч від його руху, де відбулось перекидання вказаного транспортного засобу. У результаті дорожньо–транспортної пригоди малолітня потерпіла ОСОБА_6 від отриманих тілесних ушкоджень померла, а малолітній потерпілий ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
Грубе порушення водієм ОСОБА_4 зазначених вище норм Правил дорожнього руху перебуває у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо–транспортної пригоди та настанням наслідків, про які вказано вище.
Київський апеляційний суд ухвалою від 20 жовтня 2020 року апеляційні скарги захисників засудженого ОСОБА_4 – адвокатів ОСОБА_8 та               ОСОБА_9 залишив без задоволення, а вирок Кагарлицького районного суду Київської області від 05 вересня 2019 року щодо ОСОБА_4 – без змін.
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість. Просить змінити оскаржувані судові рішення та призначити покарання із застосуванням ст. 75 КК з покладенням обов`язків передбачених ст. 76 КК. Аргументуючи свою вимогу, скаржник зазначає, що суди всупереч ст. 65 вказаного Кодексу повною мірою не врахували всіх даних про особу засудженого. На думку захисту ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України(далі – КПК).
Мотиви Суду
Перевіривши дотримання порядку та строків касаційного оскарження, відповідність касаційної скарги вимогам закону, доводи у касаційній скарзі та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі захисника не оспорюються.
Що стосується призначеного ОСОБА_4 покарання, яке, на думку захисника ОСОБА_5 , є суворим, то суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.
Відповідно до вимог ст. 65 КК, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують і пом`якшують покарання.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Наведених норм права у цьому провадженні суд не порушив.
Як убачається з долученої до касаційної скарги копії вироку, призначаючи ОСОБА_4 покарання, місцевий суд, із висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та дані про особу засудженого (задовільно характеризується за місцем проживання, працевлаштований на момент розгляду справи), обставину, яка обтяжує покарання, – вчинення злочину щодо малолітньої дитини. Водночас обставин, які пом`якшують покарання, суд не встановив.
Разом із цим суд не залишив без уваги думку потерпілого ОСОБА_10 , який наполягав на необхідності призначення покарання винуватцю дорожньо-транспортної пригоди у виді позбавлення волі, урахував конкретні обставини справи, зміст і обсяг допущених грубих порушень Правил дорожнього руху.
Урахувавши усі обставини, які за законом мають правове значення, в тому числі й ті, на які покликається захисник у своїй касаційній скарзі, суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення винного без реального відбування ним призначеного покарання.
На думку колегії суддів призначене засудженому ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим унаслідок суворості чи недостатнім для досягнення мети покарання, про що доречно зазначили суди як першої, так і апеляційної інстанцій.
Доводи про суворість призначеного покарання були предметом перевірки апеляційного суду, який обґрунтовано визнав їх безпідставними, та не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкоджали чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Перегляд судового рішення в апеляційному порядку здійснено з урахуванням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою та відповідає приписам ст. 419 КПК.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б обов`язковими підставами для зміни судових рішень, не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника                  ОСОБА_5 слід відмовити.
На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Кагарлицького районного суду Київської області від 05 вересня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                         ОСОБА_2                          ОСОБА_3