Ухвала
Іменем України 
25 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 730/217/19
провадження № 51 - 1003 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Менського районного суду Чернігівської області від 25 вересня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року щодо нього,
встановив:
Завироком Менського районного суду Чернігівської області від 25 вересня 2020 року  ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 286Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст.ст. 75, 76 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування основного покарання з іспитовим строком терміном 3 роки.
Вирішено питання щодо цивільного позову, речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні. 
Згідно з цим вироком, ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 12 травня       2018 року, близько 02 години, керуючи автомобілем марки «BMW-320 d» VINкод    НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , перевозив в автомобілі пасажира ОСОБА_5 та рухаючись по вул. Київській в напрямку центру м. Борзна Чернігівської області, в порушення вимог п.п. 1.1, 1.2, 1.3, 1.5, 1.9, 11.1, 2.3                       (підпункти «б», «в») Правил дорожнього руху України, проявив неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, яка склалася, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, внаслідок чого виїхав на зустрічну смугу за напрямком свого руху, і порушуючи вимоги                             п. 12.1 Правил дорожнього руху України, не вибрав безпечної швидкості руху з врахуванням дорожньої обстановки та при виникненні небезпеки, в порушення вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, не знизив швидкості аж до повної зупинки автомобіля, та здійснив зіткнення з парканом господарства №14 по вул. Київській в м. Борзна Чернігівської області. Після чого в порушення вимог п. 2.10 Правил дорожнього руху України залишив місце дорожньо-транспортної пригоди та не повідомив про його вчинення органи Національної поліції.
У результаті ДТП пасажир автомобіля ОСОБА_5 отримав тяжкі тілесні ушкодження, які небезпечні для життя в момент спричинення.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року вирок місцевого суду залишено без змін.
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість, просить змінити судові рішення, призначивши йому покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді штрафу. На думку скаржника, суди не врахували обставини, що пом`якшують покарання та безпідставно не застосували положення            ст. 69 КК.
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши додані до скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке. 
Висновки суду про винуватість у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікацію дій за ч. 2 ст. 286 КК у касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 не оспорює.
Згідно з положеннями ст. 65 КК суди, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивовано.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається з вироку місцевого суду, ці вимоги суд виконав та обґрунтував у мотивувальній частині рішення висновок про можливість виправлення ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства, про що свідчить нижченаведене.
Зокрема, при призначенні засудженому ОСОБА_4 покарання суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, неодружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей. Обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття та добровільне відшкодування шкоди, обставин, які його обтяжують судом не встановлено.
Також, суд звернув увагу на досудову доповідь, відповідно до якої виправлення засудженого ОСОБА_4 можливе без призначення покарання у виді позбавлення або обмеження волі, врахував думку потерпілого, який не має до засудженого будь-яких претензій.
З урахуванням вищенаведеного, суд призначив ОСОБА_4 наближене до мінімального покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами та дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення останнього без реального відбування покарання на підставі положень ст. 75 КК з іспитовим строком тривалістю 3 роки, який є достатнім для того, щоб засуджений в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення.
Призначене засудженому ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам статей                             50, 65 КК, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, підстав для застосування ст.69 КК та, зокрема, призначення іншого, більш м`якого виду покарання про, що йдеться в касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає. 
Перевіривши вирок за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_4 доводи якої є аналогічними доводам, викладеним у касаційній скарзі засудженого, апеляційний суд обґрунтовано визнав їх неспроможними та з наведенням відповідних мотивів ухваленого рішення правильно залишив вирок місцевого суду без зміни.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
У той же час колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вироком суду першої інстанції засудженого ОСОБА_4 відповідно до вимог ст. 75 КК, звільнено від відбування покарання з випробуванням. Засуджений просить в касаційній скарзі змінити судові рішення, призначити йому більш м`який вид покарання – штраф. Проте звільнення від відбування покарання у виді штрафу статтею 75 КК не передбачено. Призначення більш м`якого виду покарання, від відбування якого особу не може бути звільнено з підстав, передбачених ст. 75 КК, і яке буде підлягати реальному виконанню, у даному випадку, є погіршенням становища засудженого. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 437 КПК обвинувальний вирок, ухвалений судом першої чи апеляційної інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції щодо вироку суду першої інстанції може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання або в інший спосіб погіршити становище засудженого лише у разі, якщо з цих підстав касаційну скаргу подав прокурор, потерпілий чи його представник. У цьому випадку про погіршення свого становища просить засуджений, що суперечить вищевказаним нормам кримінального процесуального закону.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Менського районного суду Чернігівської області від 25 вересня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від                       03 грудня 2020 року щодо нього.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_7                                              ОСОБА_2                                             ОСОБА_3