ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2021 року	Львів	Справа № 308/11339/20 пров. № А/857/2805/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді:                                                    Кухтея Р.В.
суддів:                                                                      Шевчук С.М., Обрізка І.М.
з участю секретаря судового засідання:            Смолинця А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 січня 2021 року (ухвалене головуючою-суддею Сарай А.І., час ухвалення судового рішення 11 год 59 хв у м. Ужгороді, час складання повного тексту судового рішення 21 січня 2021 року)  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Закарпатської митниці Держмитслужби про визнати протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до заступника начальника Закарпатської митниці Держмитслужби Негріча Л.М., в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про порушення митних правил №1380/30500/20 від 06.10.2020.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.01.2021 було проведено заміну первісного відповідача належним - Закарпатською митницею Держмитслужби.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.01.2021 у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити адміністративний позов.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що відповідачем не було запропоновано надати інформацію про вартість ввезеного ним транспортного засобу, не дотримано вимог щодо порядку оцінки та визначення вартості автомобіля і доказів про надання такої можливості позивачу матеріали справи не містять. По-друге, він повідомив митному органу під час ввезення автомобіля про наявність у нього постійного місця проживання за межами України. Також, контролюючим органом було безпідставно прийнято рішення про проведення документальної невиїзної перевірки без урахування вимог ст.351 МК України, визначено розмір штрафу без дотримання встановленого законодавством порядку.
Відповідач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.
Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.
Відтак, в контексті положень ч.4 ст.229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Від представника позивача Навроцького В.В., який діє на підставі ордеру, виданого відповідно до договору про надання правової допомоги від 300.2020, 01.03.2021 надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції або відкладення судового засідання.
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.03.2021 було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача Навроцького В.В. про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.
03.03.2021 від представника позивача Навроцького В.В. на адресу Восьмого апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача.
Колегія суддів не вбачає підстав для відкладення судового засідання та вважає за можливе провести апеляційний розгляд за відсутності сторін.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що постановою заступника начальника Закарпатської митниці Держмитслужби Негріч Л.М. у справі про порушення митних правил №1380/30500/20 від 06.10.2020 позивача було визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ст.485 МК України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу розміром 300 відсотків несплаченої суми митних платежів на суму 380224,14 грн.
З даної постанови вбачається, що 07.05.2020 до управління запобігання та протидії контрабанді та порушенням митних правил Закарпатської митниці Держмитслужби надійшов лист управління забезпечення митного контролю та оформлення Закарпатської митниці Держмитслужби №7.7-18/15-292 від 06.05.2020 «Про ознаки порушення митних правил при ввезенні транспортних засобів нерезидентами».
Проведеною перевіркою з використанням баз даних АСМО «Інспектор» та ЄАІС Держмитслужби України було встановлено, що протягом 2016-2020 років громадянин ОСОБА_1 ввозив на митну територію України транспортні засоби різних марок, заявляючи при цьому адреси проживання за межами України. Ввезення здійснювалося з метою особистого користування в митному режимі «тимчасове ввезення до 1 року».
Зокрема, ОСОБА_2 було ввезено на митну територію України транспортний засіб марки «MERCEDES-BENZ» моделі « 320», VIN НОМЕР_1 , р.н.з. Словаччини НОМЕР_2 , в митному режимі «тимчасове ввезення до 1 року». Під час митного контролю ОСОБА_2 подав працівникам митниці паспорт громадянина Угорщини НОМЕР_3 від 12.01.2016 та заявив адресу проживання на території АДРЕСА_1 .
Таким чином, ОСОБА_2 заявив митному органу України про свій статус фізичної особи – нерезидента, в розумінні МК України.
Разом з тим, встановлено, що митний кордон України в якості пасажира неодноразово перетинав кордон України ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), який подавав працівникам митниці паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_4 .
В ході проведення перевірки правомірності ввезення транспортного засобу марки «MERCEDES-BENZ» моделі « 320», VIN НОМЕР_1 , р.н.з. Словаччини НОМЕР_2 , в митному режимі «тимчасове ввезення до 1 року» Закарпатською митницею Держмитслужби на адресу Головного управління Державної міграційні службі України в Закарпатській області направлений запит №7.7.20-04/16/5717 від 30.06.2020 щодо встановлення відомостей про реєстрацію місця проживання та паспортних даних громадянина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
11.07.2020 від ГУ ДМСУ в Закарпатській області надійшов лист-відповідь №2101.3-4725/21.3-20 від 08.07.2020, відповідно до якого ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_2 та відповідно підтверджує його статус фізичної особи – резидента, в розумінні МК України.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що після отримання митним органом цього листа стало відомо, що ОСОБА_1 є фізичною особою резидентом. А тому, суд вважав, що ОСОБА_1 , подавши під час митного контролю та оформлення транспортного засобу паспорт громадянина України для виїзду за кордон з відмітками про постійне місце проживання та заявивши митному органу про постійне місце проживання за межами території України, ввіз вказаний автомобіль на умовах визначених частинами першою та другою статті 380 МК України, таким чином вчинив протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, що вказує також і на наявність в його діях ознак складу правопорушення, передбаченого статтею 485 МК України.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Як слідує з положень п.1 ч.2 ст.2 КАС України, суди перевіряючи рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, в першу чергу повинні з`ясувати, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Статтею 487 МК України визначено, що провадження у справах про порушення митних правил здійснюється відповідно до цього Кодексу, а в частині, що не регулюється ним, - відповідно до законодавства України про адміністративні правопорушення.
Згідно ч.1 ст.495 МК України, доказами у справі про порушення митних правил є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюються наявність або відсутність порушення митних правил, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Такі дані встановлюються, зокрема, протоколом про порушення митних правил, протоколами процесуальних дій, додатками до зазначених протоколів, висновком експерта.
Стосовно доводів апелянта про наявність у нього статусу нерезидента за вказаних обставин колегія суддів виходить з того, що відповідно до пп.«в» п.33 ст.4 МК України нерезиденти - це фізичні особи: іноземці та особи без громадянства, громадяни України, які мають постійне місце проживання за межами України, у тому числі ті, які тимчасово перебувають на території України; пп.«в» п.50 ст.4 МК України резиденти - це фізичні особи: громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які мають постійне місце проживання в Україні, у тому числі ті, які тимчасово перебувають за кордоном.
Відповідно п.45 ст.4 МК України постійне місце проживання - це місце проживання на території будь-якої держави не менше одного року громадянина, який не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом будь-якого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цим громадянином службових обов`язків або зобов`язань за договором (контрактом).
Згідно ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст.379 ЦК України).
Крім того, ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон №1382-IV), місцем проживання визнається житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.
Статтею 6 Закону №1382-IV встановлено обов`язок громадян України, а також іноземців чи осіб без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.
Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.
Згідно ст.3 цього Закону, реєстрацією є внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Відомості про місце проживання вносяться до таких документів: паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист.
Отже, в розумінні МК України, громадянин України, який перебуває на постійному консульському обліку у закордонній дипломатичній установі України, набуває статусу нерезидента після перебування на такому обліку та постійного проживання на території держави не менше одного року.
Відповідно до даних відділу обліку та моніторингу інформації місця проживання ГУДМС України в Закарпатській області № 2101.3-4725/21.3-20 від 08.07.2020, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має місце проживання на території України за адресою : АДРЕСА_2 .
Згідно відповіді, наданої виконавчим комітетом Ужгородської міської ради за №2496/03-13 від 25.08.2020 на запит відповідача, повідомлено, що згідно відомостей реєстру територіальної громади ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 25.08.2020 зареєстрований за адресою : АДРЕСА_3 .
Крім того, позивач має паспорт України серії НОМЕР_5 , виданий Ужгородським МВ УМВС України в Закарпатській області 27.11.2007 та паспорт громадянина Угорщини НОМЕР_3 від 12.01.2016.
Оскільки позивач мав та продовжує мати постійне місце проживання в Україні, тому на момент перетину кордону він належав до резидентів.
В частині наявності в розглядуваних діях позивача складу порушення митних правил, передбаченого статтею 485 МК України, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.380 МК України, транспортні засоби особистого користування, що тимчасово ввозяться на митну територію України громадянами-нерезидентами, не підлягають письмовому декларуванню та звільняються від подання документів, що видаються державними органами, уповноваженими здійснювати види контролю, зазначені у статті 319 цього Кодексу. Пропуск таких транспортних засобів через митний кордон України здійснюється без застосування до них заходів гарантування, передбачених розділом X цього Кодексу.
Згідно ч.3 ст.380 МК України, тимчасове ввезення громадянами-резидентами транспортних засобів особистого користування, що класифікуються за товарними позиціями 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 т.), 8711 згідно з УКТ ЗЕД дозволяється на строк до одного року під письмове зобов`язання про їх зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, після сплати всіх митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів.
Тимчасове ввезення громадянами-резидентами на митну територію України інших транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року під письмове зобов`язання про їх зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, та із застосуванням до них заходів гарантування, передбачених розділом X цього Кодексу.
За змістом ч.1 ст.381 МК України, громадянам дозволяється ввозити транспортні засоби особистого користування з метою транзиту через митну територію України за умови їх письмового декларування в порядку, передбаченому для громадян, та внесення на рахунок органу доходів і зборів, що здійснив пропуск таких транспортних засобів на митну територію України, грошової застави в розмірі митних платежів, що підлягають сплаті при ввезенні таких транспортних засобів на митну територію України з метою вільного обігу. Зазначені вимоги не поширюються на транспортні засоби, постійно зареєстровані у відповідних реєстраційних органах іноземної держави, що підтверджується відповідним документом.
З огляду на викладене вище, в розглядуваній ситуації позивач мав право ввезти транспортний засіб на митну територію України під зобов`язання про зворотне вивезення, але в разі сплати всіх митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів.
Відповідно до п.7 розділу І Правил митного контролю та митного оформлення транспортних засобів, що переміщуються громадянами через митний кордон України, затверджених наказом №1118 від 17.11.2005, власник транспортного засобу або уповноважена особа, яка переміщує транспортний засіб через митний кордон України, пред`являє його митному органу для проведення митного огляду й подає оригінали та ксерокопії таких документів: що підтверджують право власності на ТЗ або користування ним (у тому числі з правом розпорядження); реєстраційних (технічних) документів на транспортний засіб (якщо він перебував на обліку в реєстраційному органі іноземної держави чи України) з відмітками про зняття транспортного засобу з обліку, якщо такі документи видаються реєстраційним органом; митної декларації - у разі потреби; ВМД (у разі транзиту ТЗ, нового або знятого з обліку в реєстраційному органі, через митну територію України); що підтверджують право на надання пільг в оподаткуванні (у разі митного оформлення ТЗ з наданням пільг в оподаткуванні); паспортних документів та інших документів, визначених законодавством України та міжнародними договорами України, що дають право на перетин державного кордону, та/або паспорта громадянина (посвідчення особи з відміткою про місце проживання); посвідки чи іншого документа про постійне (тимчасове) проживання в Україні або за кордоном тощо; довідки про ідентифікаційний номер громадянина (за наявності).
Статтею 103 МК України встановлено, що тимчасове ввезення - це митний режим, відповідно до якого іноземні товари, транспортні засоби комерційного призначення ввозяться для конкретних цілей на митну територію України з умовним повним або частковим звільненням від оподаткування митними платежами та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності і підлягають реекспорту до завершення встановленого строку без будь-яких змін, за винятком звичайного зносу в результаті їх використання.
Відповідно до ст.30 Податкового кодексу України, податкова пільга - це передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та оплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі. Податкова пільга надається, зокрема, шляхом звільнення від сплати податку та збору.
Статтею 292 МК України передбачено, що митні платежі не сплачуються при ввезенні товарів на митну територію України, якщо такі товари були поміщені у митний режим, який відповідно до положень цього Кодексу, Податкового кодексу України не передбачає сплату митних платежів, - на період дії цього режиму та при виконанні умов, що випливають з такого режиму.
Згідно п.3 ч.3 ст.293 МК України, особами, на яких покладено обов`язок із сплати митних платежів, є : у разі недотримання положень цього Кодексу щодо користування та розпорядження товарами або виконання інших вимог і умов, установлених цим Кодексом для застосування митних режимів, що передбачають умовне повне або часткове звільнення від сплати митних платежів, - особи, відповідальні за дотримання митного режиму.
21.01.2020 громадянин України ОСОБА_1 , маючи статус громадянина-резидента, під час ввезення на митну територію України автомобіля марки «МЕRSEDES BENZ» моделі « 320», VIN НОМЕР_1 , р.н.з. Словаччини НОМЕР_2 , у митному режимі тимчасове ввезення строком до 1 року надав посадовим особам Закарпатської митниці, як підставу для пропуску транспортного засобу, відповідно до частин першої та другої статті 380 МК України (без сплати митних платежів) паспорт громадянина Угорщини серії НОМЕР_3 та заявив адресу свого проживання на території АДРЕСА_1 ), а також не повідомив працівників митниці про наявність у нього українського громадянства, не надав їм паспорт громадянина України серії НОМЕР_5 , чим вчинив дії спрямовані на ухилення від сплати митних платежів.
Статтею 485 МК України передбачена відповідальність за дії, спрямовані на неправомірне звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру, а також інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, в тому числі за заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару, неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості, та/або надання з цією ж метою органу доходів і зборів документів, що містять такі відомості, або за несплату митних платежів у строк, встановлений законом, або за вчинення інших протиправних дій, спрямованих на ухилення від сплати митних платежів.
Таким чином, під час судового розгляду знайшло своє підтвердження те, що громадянин України ОСОБА_1 , маючи статус «громадянина-резидента», вчинив дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів шляхом надання паспорту громадянина України для виїзду за кордон, який містить неправдиві відомості про постійне місце проживання позивача, в якості підстави для ввезення на митну територію України вищевказаного автомобіля, в режимі «тимчасове ввезення» згідно ч.2 ст.380 МК України, в порядку, передбаченому для «громадян-нерезидентів».
Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про правомірність оспорюваної постанови та відсутності підстав для її скасування.
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).
Принцип верховенства права у рішеннях ЄСПЛ щодо України стосується вимог «якості» закону та юридичної визначеності. Так, принцип верховенства права вимагає дотримання вимог «якості» закону, яким передбачається втручання у права особи та в основоположні свободи. Так, у рішенні від 10 грудня 2009 року у справі «Михайлюк та Петров проти України» (заява № 11932/02) зазначено: Суд нагадує, що вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права (див., серед багатьох інших, рішення у справі «Полторацький проти України» (від 29 квітня 2003 року, заява № 38812/97, п. 155).
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Згідно ч.1 ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 січня 2021 року по справі №308/11339/20 - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та не може бути оскаржена.

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. М. Шевчук 	
 	 	І. М. Обрізко  	
Повне судове рішення складено 04.03.2021.