Справа № 165/3265/19 	Головуючий у 1 інстанції: Василюк А. В. 	
Провадження № 22-ц/802/135/21  Категорія: 76 	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
09 лютого 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В.В.,
розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження в місті Луцьку цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Садівничого товариства масиву «Прикордонник» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 11 листопада 2020 року, 
В С Т А Н О В И В:
       У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що рішенням Нововолинського міського суду від 15 листопада 2018 року, яке після оскарження в апеляційному порядку набрало законної сили, визнано незаконним та скасовано наказ СТМ «Прикордонник» №2-К від 10 серпня 2017 року про звільнення його з посади голови масиву «Прикордонник» згідно з п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін. Також визнано недійсним рішення правління СТМ «Прикордонник» від 09 серпня 2017 року в частині його звільнення та стягнуто з відповідача в його користь 40256 грн 37 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 12 вересня 2017 року по 15 листопада 2018 року включно. Вважає, що за таких обставин, з 10 серпня 2017 року він мав бути поновлений на посаді голови масиву «Прикордонник». Однак, рішення суду відповідачем не виконується, на посаді голови масиву він не поновлений і з 16 листопада 2018 року підприємство не виплачує належну йому заробітну плату. 
Позивачем подано суду розрахунок середнього заробітку за час затримки поновлення його на роботі в розмірі 67 150,37 грн за період з 16 листопада 2018 року по 10 листопада 2020 року включно.
На підставі наведеного позивач просив врахувати вимоги ст.236 КЗпП та стягнути з СТМ «Прикордонник» на свою користь 50 583,72 грн середнього заробітку за час затримки поновлення його на роботі, тобто за період з 16 листопада 2018 року по 27 листопада 2019 року, з розрахунку 189,68 грн (середньоденна заробітна плата, розрахована з мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України "Про Державний бюджет на 2019 рік") х 242 дні (середньомісячна кількість робочих днів у розрахунковому періоді). 
Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 11 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги. В апеляційній скарзі покликається на те, що у зв`язку із скасуванням судовим рішенням наказу про звільнення його з роботи він вважає себе поновленим на роботі, однак відповідачем не виплачувалась йому заробітна плата по день подання позову до суду. Вказує, що відмовляючи в задоволенні його вимог, суд дійшов помилкового висновку, що рішенням суду від 15.11.2018 року його не було поновлено на посаді голови СТМ «Прикордонник», а відтак норми ст. 236 КЗпП України не підлягають до застосування у спірних правовідносинах. Вважає, що даний висновок суду не узгоджується з дійсними обставинами справи.
У відзиві на апеляційну скаргу СТМ «Прикордонник» вважає її безпідставною і такою, що не підлягає задоволенню. Зазначає, що судом ухвалено законне та обґрунтоване рішення, просить залишити його без змін.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Відповідно до положень ч.ч. 1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що ОСОБА_1 з позовними вимогами про поновлення його на посаді голови СТМ «Прикордонник» при розгляді справи № 165/2371/17 не звертався і суд такого рішення не ухвалював. Позивач звернувся з такими вимогами лише під час розгляду судом даного спору, однак суд розцінив заявлені вимоги такими, що не можуть бути розглянуті у даній справі і мають на меті зміну предмету і підстав позову, а тому у задоволенні заяви останнього про прийняття збільшених позовних вимог відмовив. Суд дійшов висновку, що підстави для компенсації, передбаченої ст.236 КЗпП України, в даному випадку відсутні, а тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовив повністю.
Із такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального права.
Стаття 236 КЗпП України передбачає, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка», як «зволікання», за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення (постанова Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15)
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню (стаття 235 КЗпП України).
Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його проголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави.
Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.
Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після проголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.
Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.
При вирішенні справи суд має, насамперед, визначити зміст спірних правовідносин, обрати норму права, що їх регулює, та повинен правильно її застосувати.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 був членом Садівничого товариства масиву «Прикордонник», який створений шляхом об`єднання фізичних осіб для надання послуг членам садівничого товариства з метою провадження їх господарської діяльності, та здійснює свою діяльність на земельній ділянці, розташованій в АДРЕСА_1 . 
Рішенням звітно-виборної конференції Садівничого товариства масиву «Прикордонник» від 12.02.2017 року його обрали головою садівничого товариства масиву «Прикордонник», а 14.02.2017 року між ним і товариством був укладений трудовий договір до 12.02.2020 року, тобто на 3 роки.
Крім того, судом встановлено, що 09 серпня 2017 року правління садівничого товариства прийняло рішення про звільнення позивача з посади голови масиву, а наказом №2-к від 10.08.2017 року його звільнено з посади голови садівничого товариства на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. Підставою для винесення наказу послужило рішення Нововолинського міського суду від 13.05.2017 року, що набрало законної сили 19.07.2017 року, яким постановлено визнати недійсним рішення звітно-виборної конференції Садівничого товариства масиву «Прикордонник» від 12.02.2017 року про обрання ОСОБА_1 головою цього садівничого товариства.
Рішенням Нововолинського міського суду від 15 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення з посади голови товариства та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ Садівничого товариства масиву «Прикордонник» № 2-К від 10 серпня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади голови садівничого товариства. Визнано недійсним рішення правління Садівничого товариства масиву «Прикордонник» від 09 серпня 2017 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади голови масиву. Стягнуто із відповідача в користь позивача 40256,37 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Стягнуто з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 1920,00 грн.
Постановою Волинського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року вказане рішення Нововолинського міського суду від 15 листопада 2018 року залишено без змін.
Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Зі змісту даних судових рішень вбачається та підтверджується та обставина, що ОСОБА_1 , звертаючись із позовом, не просив суд поновити його на посаді голови товариства, а просив визнати незаконним та скасувати наказ про його звільнення з роботи та визнати недійсним рішення правління товариства про його звільнення з посади голови масиву і стягнути в його користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Судом першої інстанції встановлено, що виданий судом виконавчий лист у порядку виконання рішення від 15 листопада 2018 року ОСОБА_1 до примусового виконання все ж не пред`являв, хоча вказує, що йому чиняться перешкоди у виконанні своїх посадових обов`язків.
При цьому, колегія суддів вважає, що скасування наказу про звільнення позивача з роботи, а також визнання недійсним рішення правління товариства про його звільнення з посади голови масиву і стягнення в його користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу не може викликати будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його скасуванням, та у будь-якому разі такі скасовані рішення не можуть породжувати право позивача на стягнення відповідних сум, передбачених положеннями ст. 236 КЗпП України. Інше розуміння правовідносин, що склалися між сторонами, та задоволення позову суперечитиме нормам матеріального права та принципам справедливості судового розгляду.
Встановивши, що вищенаведеними судовими рішеннями не вирішувалось питання про поновлення позивача на роботі, колегія суддів доходить висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача сум середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.
З огляду на наведене суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.
Інші доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновки суду і не впливають на правильність судового рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Нововолинського міського суду від 11 листопада 2020 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 09 лютого 2021 року. 

Головуючий 

Судді