УХВАЛА

02 березня 2021 року 
м. Київ
справа № 540/2821/19
адміністративне провадження № К/9901/4993/21
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Калашнікової О.В., 
перевіривши матеріали касаційної скарги Міністерства юстиції України 
на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 23 червня 2020 року
та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2021  року 
у справі №540/2821/19
за позовом ОСОБА_1 
до Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, Міністерства юстиції України 
про стягнення середнього заробітку за час затримки у виконанні рішення суду про поновлення на роботі та різниці у середньому заробітку за час затримки виконання судового рішення після підвищення оплати праці,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, Міністерства юстиції України, в якому просить суд, з урахуванням уточнених позовних вимог, стягнути з Головного територіального управління юстиції у Херсонській області та з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 : середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі із розрахунку 737,59 грн. за кожен робочий день за період з 07 листопада 2019 року по 19 січня 2020 року у розмірі 36141,91 грн.; невиплачену різницю у середньому заробітку після його коригувань в сторону збільшення з урахуванням надбавки за 5 ранг державного службовця, що встановлено з 02 червня  2018 року та яка не стягнута за рішеннями судів у інших судових справах, а саме: за період з 02 червня 2018 року по 31 грудня 2018 року у розмірі 5807,97 грн. з відрахуванням обов`язкових до сплати податків та зборів, за період з 01 січня 2019 року по 06 листопада 2019 року у розмірі 8336,61 грн. з відрахуванням обов`язкових до сплати податків та зборів, встановити судовий контролю за виконанням рішення суду, стягнути судові витрати.
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 23 червня 2020 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2021  року, позов задоволено частково та з урахуванням ухвали про виправлення описки від 20 липня 2020 року стягнуто з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток в сумі 36141,91 грн. за час затримки виконання рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2016 року № 821/858/16 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Херсонській області за період з 07 листопада 2019 року по 19 січня 2020 року, з відрахуванням до бюджету обов`язкових платежів. Стягнуто з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1  невиплачену різницю у середньому заробітку після його коригувань в сторону збільшення з урахуванням надбавки за 5 ранг державного службовця, що встановлено з 02 червня 2018 року та яка не стягнута за період з 02 червня 2018 року по 31 грудня 2018 року у розмірі 5807,97 грн., з відрахуванням обов`язкових до сплати податків та зборів, за період з 01 січня 2019 року по 06 листопада 2019 року в розмірі 8336,61 грн., з відрахуванням обов`язкових до сплати податків та зборів. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій Міністерства юстиції України звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду.
Під час перевірки зазначеної касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що у касаційній скарзі не викладені передбачені КАС України, в редакції яка діє з 08 лютого 2020 року, підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається в чому полягає порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень). Зокрема, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Отже, системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення. 
При цьому, варто зауважити, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.
У касаційній скарзі, як на підставу касаційного оскарження судових рішень скаржник посилається на пункт 1 частини 4 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, зазначаючи, що судами попередніх інстанцій застосовано норму права статті 236 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) без врахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постановах Верховного Суду у справах №814/709/16 від 11 квітня 2018 року, №813/6551/15 від 11 липня 2018 року, №805/5097/15-а від 14 березня 2018 року, №340/41/17 від 22 листопада 2018 року, №805/5003/15-а від 12 грудня 2018 року. Та зазначає, що позивач в період від 07 листопада по 19 січня 2020 року був офіційно працевлаштований, а відповідно до судової практики, середній заробіток повинно бути стягнуто за період до моменту працевлаштування позивача на іншій роботі чи отримання доходу від підприємницької роботи.
Проте Верховний Суд вважає за необхідне зазначити останні висновки Верховного Суду щодо застосування статті 236 КЗпП України висловлені в постанові від 16 квітня 2020 року у справі №540/654/19 та від 12 серпня 2020 року у справі №2140/1510/18. Відповідно до зазначених правових висновків стаття 236 КЗпП України, так само як і стаття 235 КЗпП України, не передбачають підстав, на основі яких сума середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, може бути зменшена. 
Зокрема у постанові від 12 серпня 2020 року у справі №2140/1510/18, Верховний Суд зазначив, що доводи відповідача про те, що позивач протягом спірного періоду був працевлаштований та отримував заробітну плату  могли б бути слушним за іншого законодавчого регулювання, яке передбачало б таку умову/підставу для зменшення суми середнього заробітку за час невиконання рішення про поновлення на посаді чи за час вимушеного прогулу. З огляду на те, що КЗпП таких положень не містить, аргументи відповідача не спростовують висновки судів попередніх інстанцій.
Також скаржник зазначає, що судами попередніх інстанцій не було враховано, що коефіцієнт коригування заробітної плати повинен розраховуватися шляхом ділення посадового окладу, встановленого працівникові після підвищення, на посадовий оклад, яки був у працівника до підвищення заробітної плати. Тобто, як зазначає скаржник, судами передніх інстанцій не було враховано постанову Верховного Суду від 20 грудня 2019 року у справі №804/3000/18, постанову від 24 квітня 2020 року у справі №815/5976/14, постанову від 14 травня 2020 року у справі №805/4031/17-а.
Верховний Суд проаналізувавши вказану підставу касаційного оскарження прийшов до висновку, що правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 20 грудня 2019 року у справі №804/3000/18, постанову від 24 квітня 2020 року у справі №815/5976/14, постанову від 14 травня 2020 року у справі №805/4031/17-а, про які зазначає заявник, стосуються інших фактичних обставин справи, установлених судами, тому посилання скаржника на те, що постанова суду апеляційної інстанції у цій справі ухвалена без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у вказаних постановах Верховного Суду, є безпідставними.
Суд звертає увагу скаржника, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
При цьому, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, а так само оцінка судами їх сукупності, не можуть вважатися подібністю правовідносин.
Скаржник  також просить  відступити від висновку Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справ №826/808/16 застосовану судом апеляційної інстанції під час вирішення справи по суті. Обґрунтовуючи підстави для відступлення від такої позиції скаржник фактично посилається на те, що правова позиція, яку використав суд висловлена за інших підстав, та стосується іншої норми права, а саме статті 235 КЗпП України. 
Проте, суд касаційної інстанції, наголошує, що твердження скаржника, що застосований, судом апеляційної інстанції, правовий висновок висловлений за іншого правового регулювання  не може вважатися підставою для відступлення від висновку Великої Палати Верховного Суду.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
При цьому, з урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.  
На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України, 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 23 червня 2020 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2021  року у справі №540/2821/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, Міністерства юстиції України про стягнення середнього заробітку за час затримки у виконанні рішення суду про поновлення на роботі та різниці у середньому заробітку за час затримки виконання судового рішення після підвищення оплати праці - повернути особі, яка її подала.
Копію даної ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.
Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя	О.В. Калашнікова