ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

09 березня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/1488/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача:  Шальєвої В.А.
суддів:                           Білак С.В., Олефіренко Н.А.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 23.11.2020 р. (суддя Лазаренко М.С., повне судове рішення складено 23.11.2020 р.) в справі № 280/1488/20 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1  до Головного управління ДФС у Запорізькій області  про визнання протиправним та скасування рішення, 
ВСТАНОВИВ:
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Запорізькій  області (далі – ГУ ДФС) про визнання протиправним та скасування рішення № 0144945007 від 25.10.2018 р. про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на суму 5 714,18 грн.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 23.11.2020 р. позов задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення № 0144945007 від 30.07.2019 року про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску в сумі 5  714,18 грн.
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Апелянтом не приведено доводів у спростування висновків суду першої інстанції, які стали підставою для задоволення позову, не зазначено, в чому полягає неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права,  а також які норми процесуального права порушені судом першої інстанції. В апеляційній скарзі приведені відомості у вигляді таблиці  з інтегрованої картки платника щодо нарахування та сплати позивачем єдиного внеску та зазначено, що рішення про застосування штрафних санкцій є обґрунтованим.
Учасники справи до судового засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, у зв`язку з чим  відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України справа  розглянута в порядку письмового провадження на підставі наявних у справі доказів.  
Перевіривши  законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 25 жовтня 2018 р. начальником Вознесенівського управління у м. Запоріжжя ГУ ДФС у Запорізькій області Косенко І.В. складено рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну оплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 25.10.2018 року № 0144945007, відповідно до якого до позивача застосовані штраф у сумі 2687,60 грн. та пеня за період з 20.01.2016 року до 18.10.2018 року – 3026,58 грн., а загалом – 5714,18 грн.
          Рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску № 0144945007 від 25.10.2018 р. отримано позивачем тільки у 2020 році на запит про надання інформації по вимозі про сплату боргу Ф-35-22 від 04.12.2019 р.
          Рішення № 0144945007 від 25.10.2018 р. оскаржено позивачем в адміністративному порядку до Головного управління ДПС у Запорізькій області.
Листом  від 03.02.2020 року ГУ ДПС в Запорізькій області позивача повідомлено про відсутність підстав для задоволення скарги. 
Також судом першої інстанції встановлено, що позивачем своєчасно подавалась звітність про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску, що підтверджено наявними в матеріалах справи звітами,  позивач своєчасно та в повному обсязі сплачувались суми єдиного внеску, що підтверджено позивачем квитанціями.
Відповідачем не доказано жодними належними та допустимими доказами наявність заборгованості зі сплати ЄСВ позивачем станом на 30.09.2013 р. в сумі 2270,48 грн. Також Відповідачем не підтверджено жодним належним доказом підстави донарахування виконаного відповідачем у лютому 2018 р. боргу з ЄСВ на суму 4224,00 грн.
Натомість позивачем надані звіти про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску з 2013 по 2019 роки. Згідно зі звітом за 2017 рік, на якому наявна відмітка про отримання контролюючим органом, позивач вказав розмір ЄСВ до сплати у розмірі 4224,00 грн., в межах законодавчо встановленого розміру.
Також позивачем надані дублікати квитанцій про сплату ЄСВ у встановленому законодавством розмірі і в інші роки, тому суд першої інстанції вважав  доведеним відсутність заборгованості зі сплати ЄСВ, про сплату  ЄСВ у встановлені строки.
Враховуючи приведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що у позивача не існувало заборгованості зі сплати ЄСВ станом на 30.09.2013 р. у розмірі 2270,48 грн. і у позивача не виникало обов`язку зі сплати ЄСВ у лютому 2018 року на суму 4224,00 грн.
При цьому судом першої інстанції вказано, що в таблиці, яка була наведена відповідачем у відзиві, враховані всі проплати ЄСВ позивача, окрім платежу від 19.04.2017 р. за 1 квартал 2017 р. у розмірі 1060,00 грн., але відповідачем не пояснено, на якій підставі не враховано платіж 19.04.2017 р., хоча дублікат квитанції підтверджує цю сплату ЄСВ. 
Тобто, за період часу з 2013 по 2019 рік включно всі оплати з ЄСВ зроблені позивачем в повному обсязі і вчасно, таким чином у відповідача не існувало підстав для застосування штрафних санкцій у розмірі 5714,18 грн., які відображені в оскаржуваному рішенні.
Приведені висновки стали підставою для задоволення позову.
Суд визнає приведений висновок обґрунтованим, з огляду на наступне.
ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) зареєстрований як фізична особа-підприємець 07.12.1998 р., з 01.01.2012 р. по 01.07.2019 р. знаходився на спрощеній системі оподаткування (1 група), з 01.07.2019 р. здійснює діяльність на спрощеній системі оподаткування (2 група).
ГУ ДФС   сформовано вимогу №Ф-35-22 від 04.12.2019 р. про сплату боргу (недоїмки), якою повідомлено позивача, що за даними інформаційної системи органу доходів і зборів його заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 11 204,588 грн. недоїмки.
ГУ ДФС 25.10.2019 р. прийнято рішення № 0144945007 про застосування до позивача  штрафних санкцій у розмірі 2 687,6 грн. та нарахування пені у розмірі 3 026,58 грн. 
Позивачем у встановлені законодавством строки до контролюючого органу подавались звіти про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску.
Позивачем своєчасно та в повному обсязі сплачувались суми єдиного внеску, що підтверджено позивачем квитанціями.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються  Законом України № 2464-VI від 08.07.2010 р. «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»  (далі - Закон № 2464-VI).
Відповідно до пункту  другого частини першої  статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з пунктами  4 та  5 частини  першої          статті 4 Закону № 2464-VI  платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
За змістом частини восьмої статті 9 Закону № 2464-VI  платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 51 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Згідно з пунктом третім частини першої статті 7 Закону 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Частиною п`ятою статті 8 Закону № 2464-VI встановлено, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.
          Статтею 25 Закону № 2464-VI у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. 
Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.
Податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.
У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з податковим органом шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.
Скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до податкового органу вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з  повідомленням про це податкового органу, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску. Не підлягають оскарженню зобов`язання зі сплати єдиного внеску, самостійно визначені платником.
У разі якщо згоди з податковим органом не досягнуто, платник єдиного внеску зобов`язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом десяти календарних днів з дня надходження рішення відповідного податкового органу або оскаржити вимогу до податкового органу вищого рівня чи в судовому порядку.
На суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу. Податковий орган застосовує до платника єдиного внеску штрафні санкції.
Згідно з пунктами 3, 4 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 за № 508/26953, у разі, якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску та/або борги зі сплати фінансових санкцій органи доходів і зборів, протягом 15 робочих днів, наступних за календарним місяцем, у якому виникла або зросла недоїмка зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій) надсилають вимогу про її сплату.
Таким чином, підставою для застосування штрафних санкцій та пені у контексті спірних правовідносин може бути лише несплата (неперерахування) або несвоєчасна сплата (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.
Враховуючи, що наявними в матеріалах справи доказами (звітами, квитанціями про сплату єдиного внеску) підтверджено своєчасну та в повному обсязі сплату єдиного внеску, а відповідачем як суб`єктом владних повноважень не доведено належними доказами наявність у позивача заборгованості зі сплати єдиного внеску станом на 30.09.2013 р. в сумі 2 270,48 грн., як й не доведено підстави донарахування у лютому 2018 р. боргу з єдиного внеску на суму 4 224,00 грн., а також не наведено підстав не врахування платежу від 19.04.2017 р. в розмірі 1060 грн., здійснення якого підтверджено  дублікатом квитанції, суд визнає правильним висновок суду першої інстанції про доведеність сплати позивачем  в період з 2013 по 2019 роки   єдиного внеску в повному обсязі і вчасно,  відповідно, про відсутність підстав  для застосування до позивача штрафних санкцій та нарахування пені у загальному розмірі 5 714,18 грн.
Відповідачем в апеляційній скарзі не приведено доводів у спростування висновків суду першої інстанції. 
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Оскільки предметом позову в цій справі є  рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 6 ч. 6 ст. 12 КАС, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку. 
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9,   242, 243,   308, 311,  315,   316,   321,   322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд   
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 23.11.2020 р. в справі № 280/1488/20 залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 23.11.2020 р. в справі № 280/1488/20 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1  до Головного управління ДФС у Запорізькій області  про визнання протиправним та скасування рішення  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 09.03.2021 р. та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.
          Повне судове рішення складено 09.03.2021 р.
   
             Суддя-доповідач                                                                      В.А. Шальєва 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      Н.А. Олефіренко