ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
                                                                             
11 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 127/11564/19
провадження № 61-15846св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Крата В. І., Русинчука М. М., 
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Авто Просто», товариство з обмеженою відповідальністю «АТ Сервіс»,
 
розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 червня 2019 року в складі судді Федчишена С. А. та постанову Вінницького апеляційного суду від 30 липня 2019 року в складі колегії суддів Ковальчука О. В., Сала Т. Б., Якименко М. М., 
 
ВСТАНОВИВ :
 
Описова частина 
Короткий зміст вимог заяви
 
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ТОВ «Авто Просто», ТОВ «АТ Сервіс» та просив визнати недійсними з моменту укладення договір фінансових послуг № 801239 від 19 лютого 2019 року з додатками № 1, № 2, укладений позивачем з ТОВ «Авто Просто», стягнувши з відповідача кошти, сплачені на виконання умов договору в розмірі 125 462 грн, та договір доручення № 801239 від 19 лютого 2019 року, укладений позивачем з ТОВ «АТ Сервіс», стягнувши з відповідача кошти, сплачені на виконання умов договору, в розмірі 31 212,48 грн.
 
Позов мотивований тим, що 19 лютого 2019 року ОСОБА_1 та ТОВ «Авто Просто» уклали договір № 801239, предметом якого є надання учаснику фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, спрямованих на придбання автомобіля, за рахунок об`єднання грошових коштів учасників через систему «Автофонд». Договір укладений шляхом підписання сторонами договору та додатків № 1 і № 2, які є невід`ємною частиною договору.
 
Того ж дня ОСОБА_1 та ТОВ «АТ Сервіс» уклали договір доручення № 801239, предметом якого є уповноваження позивачем повіреного (ТОВ «АТ Сервіс») на сплату винагороди ТОВ «Авто Просто» в сумі 31 212,48 грн за рахунок довірителя, який є взаємопов`язаним з договором надання фінансових послуг та укладеним з метою його виконання.
 
Метою підписання договорів від 19 лютого 2019 року позивач уважав отримання ним автомобіля марки/моделі КІА Sportagе згідно з додатком № 1, вартість якого складала 650 260 грн.
 
Указує, що оспорені договори укладені під впливом обману, оскільки він отримав не чітку й неправдиву інформацію щодо предмета договору, умов його виконання та порядку розрахунків. Зазначає, що ознайомлювався зі змістом договорів, проте в повному обсязі не зрозумів їх зміст.
 
Зазначає, що дії ТОВ «Авто Просто» містять ознаки нечесної підприємницької практики, визначені статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вводять в оману пересічного споживача послуг. 
 
Позивач уважає, що оспорюваний договір про надання фінансових послуг містить істотний дисбаланс прав та обов`язків сторін. Зокрема, договором встановлено жорсткі обов`язки споживача (позивача), тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом відповідача, оскільки останній не несе будь-якої відповідальності за невиконання умов договору.
Так, у випадку розірвання договору за ініціативою учасника йому повертаються лише періодичні платежі, сплачені за договором, за вирахуванням відступного за відмову від договору у розмірі 2 (двох) періодичних платежів, розрахованих відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної на дату повернення, тобто не підлягають поверненню вступний внесок, внески в оплату послуг і страхові внески.
 
Несправедливими, на думку позивача, є умови договору про визначення ціни товару на момент отримання товару останнім членом групи та надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.
 
Указував, що договір не містить істотних умов щодо строку припинення його дії, а також щодо терміну отримання споживачем товару (атомобіля).
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Суд першої інстанції виходив із того, що своїм підписом у договорі про надання фінансових послуг позивач засвідчив факт ознайомлення та згоду з умовами договору, які йому зрозумілі; фінансова послуга, що надається за цим договором, обрана ним самостійно, свідомо, без нав`язування з боку відповідача; ТОВ «Авто Просто» мало відповідну ліцензію на діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.
 
Суд установив, що предметом оспорюваного договору є не купівля-продаж автомобіля, а надання учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему «Автофонд», у зв`язку з чим договір містить усі необхідні істотні умови, а доводи позивача про нечесну підприємницьку практику відповідача не заслуговують на увагу.
 
Виходячи з порівняльного аналізу прав та обов`язків сторін за укладеним договором, суд не вважав більш жорсткими обов`язки позивача по відношенню до обов`язків ТОВ «Авто Просто», а тому дійшов висновку, що умови договору не призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін. 
 
Позовна вимога про визнання недійсним договору доручення залишена без задоволення у зв`язку з ненаведенням позивачем передбачених статтею 203 ЦК України підстав для визнання його недійсним.
 
Позовні вимоги про стягнення коштів, сплачених позивачем на виконання умов договорів, залишені без задоволення як похідні від вирішених судом вимог щодо недійсності правочинів.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 30 липня 2019 року апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 червня 2019 року - без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність в діях ТОВ «Авто Просто» ознак нечесної підприємницької практики та невстановлення укладеними договорами істотного дисбалансу прав та обов`язків сторін.
 
Суд апеляційної інстанції виходив із того, що умови договору про надання фінансових послуг та додатки до нього містять детальний опис послуг, що надаються ТОВ «Авто Просто», із визначенням поточної ціни автомобіля та інших платежів, порядку зміни ціни, вибір марки та моделі автомобіля і процедури його отримання. Виходячи з принципу свободи договору, позивач на власний розсуд міг приймати або не приймати відповідні умови.
 
Апеляційний суд зазначив, що договір доручення має похідну правову природу від правовідносин, що виникають з умов договору фінансових послуг, а тому відсутність підстав для визнання недійсним основного договору має наслідком відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору доручення, який згідно встановлених судом першої інстанції обставин укладений відповідно до чинного законодавства.
 
Аргументи учасників справи
 
22 серпня 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення й просив їх скасувати як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, ухваливши нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
 
Окрім доводів, викладених у позовній заяві, яким на його думку суди не надали належної правової оцінки, посилається на неврахування судами правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 380/63/16-ц (провадження № 14-230цс18), щодо оцінки умов угод, укладених фізичними особами з ТОВ «Авто Просто».
 
У вересні 2019 року відповідачі подали до Верховного Суду відзиви на касаційну скаргу, в яких просили залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення    - без змін.
 
ТОВ «Авто Просто» зазначає, що суди дійшли правильного висновку про нездійснення відповідачем нечесної підприємницької практики. Вказує, що умови договору про надання фінансових послуг не створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін. Наполягає, що позивач був обізнаний про істотні умови договору та його предмет, у зв`язку з чим підстав для визнання його недійсним немає.
 
ТОВ «АТ Сервіс» зазначає, що товариство діяло в чіткій відповідності до договірних умов, перерахувавши за договором доручення після формування групи, до якої включено позивача, винагороду на рахунок ТОВ «Авто Просто».
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження в справі. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 19 лютого 2019 року ОСОБА_1 та ТОВ «Авто Просто» уклали договір № 801239, предметом якого є надання учаснику фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, спрямованих на придбання автомобіля, за рахунок об`єднання грошових коштів учасників через систему «Автофонд». Договір укладено шляхом підписання сторонами договору та додатків № 1 і № 2, які є невід`ємною частиною договору.
 
У додатку №1 до договору зазначено марку автомобіля - «КІА», модель - «Sportage», поточна ціна, дійсна на день укладення договору, - 650 260 грн, винагорода за послуги, пов`язані з включенням договору до системи Автофонд та формування групи - 4% + ПДВ (31 212,48 грн), розмір періодичного платежу        - 0,8333%, щомісячна винагорода - 0,415% + ПДВ, винагорода за послуги, пов`язані з передачею автомобіля учаснику - 3,00% + ПДВ.
 
В додатку №2 до договору зазначено, що учасник, який протягом строку дії договору належним чином та у встановлений строк виконав усі свої зобов`язання зі сплати періодичних платежів разом зі щомісячною винагородою товариства, має право на сплату 50 % від розміру щомісячної винагороди у складі кожного сплаченого авансового внеску.
 
Згідно довідки про ознайомлення учасника групи з внутрішніми правилами, підписаної ОСОБА_1 , позивач ознайомлений з внутрішніми правилами надання фінансової послуги з адміністрування активів для придбання товарів у групах ТОВ «Авто Просто», а терміни, визначення та умови правил йому зрозумілі.
 
На виконання умов договору згідно платіжних документів ОСОБА_1 вніс на рахунок ТОВ «Авто Просто» кошти на загальну суму 125 462 грн.
 
19 лютого 2019 року ОСОБА_1 та ТОВ «АТ Сервіс» уклали договір доручення № 801239, за умовами якого довіритель (позивач) уповноважив повіреного (ТОВ «АТ Сервіс») сплатити від імені довірителя винагороду ТОВ «Авто Просто» в розмірі 31 212,48 грн, отриману повіреним від довірителя. Обов`язок довірителя по сплаті винагороди ТОВ «Авто Просто» виникає після повідомлення довірителю номера групи, до якої він належить, та дати створення групи. 
 
На виконання договору доручення ОСОБА_1 19 лютого 2019 року сплатив ТОВ «АТ Сервіс» кошти в сумі 31 212,48 грн.
 
12 квітня 2019 року ОСОБА_1 направив на адресу ТОВ «Авто Просто» та ТОВ «АТ Сервіс» претензію з пропозицією повернути сплачені ним кошти, оскільки свої договірні зобов`язання він виконав, проте бажаного автомобіля не отримав. Відомостей про отримання відповідачами даної претензії та надання на неї відповіді матеріали справи не містять.
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга подана до набрання чинності Закону України № 460-ІХ від              15 січня 2020 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», тому відповідно до пункту 2 прикінцевих та перехідних положень вищезазначеного закону розглядається у порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.
 
Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України(тут і далі у редакції, чинній                               до 08 лютого 2020 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
 
Адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, відповідно до пункту 11-1 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (який є спеціальним законом у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг), є фінансовою послугою.
 
Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
 
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
 
Стаття 18 Закону України в «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.
 
За змістом частини п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
 
Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункт 3);визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).
 
У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що «для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві».
 
Установивши, що позивачем не доведено наявність підстав для визнання умов договору несправедливими, суди попередніх інстанцій правильно вважали, що укладені сторонами правочини не суперечать положенням статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Доводи позивача, що умовами оспорюваного договору передбачено можливість відповідача збільшувати ціну товару порівняно з тією, що погоджена сторонами на момент укладення договору, не заслуговують на увагу, оскільки ціна товару визначена сторонами у договорі та складає узгоджений відсоток від поточної ціни автомобіля на весь період дії договору, відповідач не має змоги самостійно встановлювати поточну ціну автомобіля, оскільки відповідно до умов договору поточна ціна автомобіля щомісячно повідомляється постачальником/виробником/імпортером автомобіля в останній робочий день кожного місяця.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2020 року в справі № 313/1464/15 (провадження № 61-17238св18) зроблено висновок, що «такі умови договору узгоджуються із вимогами Положення про обов`язкові критерії та фінансові нормативи, а також вимоги, що обмежують ризики в діяльності фінансових компаній при наданні фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, затвердженого розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 08 серпня 2017 року № 3384, у пункті 34 якого передбачено, що у разі зміни поточної ціни товару адміністратор може змінювати розмір періодичних платежів та винагороди, які мають надалі вноситися учасниками групи з дати зміни поточної ціни товару, на умовах, у порядку та строки, визначені у договорі про адміністрування, при цьому раніше сплачена учасниками групи сума періодичних платежів та винагороди не перераховується і не підлягає додатковій оплаті у зв`язку зі зміною поточної ціни товару. Відповідно до правовідносин, які виникли між сторонами, позивач отримає у власність обраний ним автомобіль до виплати його повної вартості, отже, за кошти, сплачені іншими учасниками системи, які ще не отримали автомобілі, проте мають потенційне право на це. Оскільки такі автомобілі можна викупити лише за дійсною вартістю на момент викупу, яка в залежності від ринкових тенденцій може відрізнятися від вартості автомобіля, виданого позивачу раніше, визначення щомісячних внесків та інших платежів у відповідності до ціни автомобіля, встановленої постачальником в останній день кожного місяця, не призводить до дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача та відповідає умовам ринку, обраному позивачем порядку придбання автомобіля та інтересам інших учасників системи, а тому не є несправедливими умовами у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
За приписами частин першої, другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
 
Наведене свідчить, що статті 18 та 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачають різні взаємовиключні підстави недійсності угоди, укладеної зі споживачем.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2020 року в справі № 313/1464/15 (провадження № 61-17238св18) зроблено висновок, що «надання установою послуг з адміністрування активів, створених за рахунок залучених періодичних внесків учасників групи з метою об`єднання їхніх коштів і спрямованих на почергове придбання кожним із них певних товарів, що обумовлені в договорі, є правомірною діяльністю з надання фінансових послуг (за умови отримання ліцензії), яка передбачена статтею 1 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг», а не нечесною підприємницькою практикою в розумінні пункту 7 частини третьої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», наслідком якої є визнання угоди недійсною».
 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
 
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, установивши, що сторони під час укладення оспорюваного договору погодили всі істотні умови, у тому числі щодо порядку, строків та визначення розмірів платежів, процедури отримання автомобіля учасником, які викладені чітко і зрозуміло, тоді як позивачем не доведено, що під час укладення договору ТОВ «Авто Просто» ввело його в оману, не надавши інформацію про умови договору в повному обсязі, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним як договору про надання фінансових послуг, так і договору доручення, укладеного на його виконання.
 
Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 380/63/16-ц (провадження № 14-230цс18), не заслуговують на увагу, оскільки вказана постанова прийнята за відмінних правовідносин, а саме: предметом розгляду в справі № 380/63/16-ц було стягнення коштів після розірвання договору. Висновків щодо несправедливості умов договорів, укладених з ТОВ «Авто Просто», та здійснення зазначеним товариством нечесної підприємницької практики постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 380/63/16-ц (провадження № 14-230цс18) не містить.
 
Інші аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, не спростовують правильних висновків судів по суті спору та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судами обставин, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для залишення касаційної скарги без задоволення та оскаржених судових рішень - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
 
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 червня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 30 липня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                          Н. О. Антоненко
                                                                                                                    В. І. Крат
                                                                                                                     М. М. Русинчук