Ухвала 
 
24 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 766/10404/19-ц 
 
провадження № 61-16477св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., 
Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ; 
відповідачі:  ОСОБА_2 , товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт-Фактор»;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну 
скаргу  ОСОБА_2 на постанову Херсонського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Приходько Л. А.,Базіль Л. В., Бездрабко В. О., 
ВСТАНОВИВ:
1.                 Описова частина 
Короткий зміст вимог скарги
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 
до ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт-Фактор» (далі - ТОВ «ФК «Еліт-Фактор») про визнання договорів про відступлення права вимоги недійсними, скасування їх державної реєстрації.
Позовна заява мотивована тим, що 19 квітня 2005 року між ним 
та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») було укладено кредитний договір, за умовами якого він отримав кредит у розмірі 16 тис. доларів США під 11,5% річних та кінцевим терміном повернення до 19 квітня 2020 року. Цього самого дня на забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором між ним та банком було укладено договір іпотеки, за умовами якого він передав в іпотеку банку житловий будинок, що розташований 
по АДРЕСА_1 .
12 грудня 2011 року між АКІБ «УкрСиббанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект») укладено договір факторингу № 1 та договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки за зобов`язанням, яке виникло на підставі кредитного договору 
від 19 квітня 2005 року.
16 квітня 2019 року ним отримано лист приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Маковецької О. А. від 08 квітня 2019 року 
про передачу заяви-вимоги ОСОБА_2 щодо задоволення вимог за іпотечним договором від 19 квітня 2005 року, посвідченим приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводіною Н. М. за №1617.
У вищевказаній заяві-вимозі ОСОБА_2 від 08 квітня 2019 року зазначено, що договором відступлення права вимоги за договорами іпотеки, укладеним 29 березня 2019 року між ТОВ «Кей-Колект» та ТОВ «ФК «Еліт-Фактор», останнє набуло право вимоги до нього за кредитним договором, внаслідок чого відбулась заміна кредитора у зобов`язанні, та ТОВ «ФК «Еліт-Фактор» отримало всі права, що виникають з кредитного договору разом із його забезпеченням.Договором відступлення права вимоги за договорами іпотеки, укладеним 29 березня 2019 року між 
ТОВ «ФК «Еліт-Фактор» та ОСОБА_2 , товариство відступило, 
а ОСОБА_2 набув право вимоги до нього за кредитним договором, внаслідок чого відбулась заміна кредитора у зобов`язанні, та 
ОСОБА_2 отримав всі права, що виникають з кредитного договору разом із його забезпеченням. Також у цій заяві-вимозі зазначено, що 
у випадку невиконання цієї вимоги боржником, ОСОБА_2 зверне стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом набуття права власності на предмет іпотеки відповідно до пункту 5 вказаного договору та статті 37 Закону України «Про іпотеку».
Позивач вважав, що договір про відступлення права вимоги за кредитним договором, що укладений між ТОВ «ФК «Еліт-Фактор» та ОСОБА_2 , укладений з порушенням вимог частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, а тому в силу вимог статей 203, 215 ЦК України є недійсним. При цьому в силу вимог статті 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд:
 - визнати договір, що укладений 29 березня 2019 року між ТОВ «ФК «Еліт-Фактор» та ОСОБА_2 , про наступне відступлення права грошової вимоги за кредитним договором від 19 квітня 2005 року недійсним;
 - визнати договір, що укладений 29 березня 2019 року між ТОВ «ФК «Еліт-Фактор» та ОСОБА_2 , про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 19 квітня 2005 року недійсним;
 - скасувати державну реєстрацію іпотеки, здійснену у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Маковецькою О. А., запис №30947166 
від 29 березня 2019 року;
 - скасувати державну реєстрацію заборони на нерухоме майно, здійснену 
у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Маковецькою О. А., запис №30946703 від 29 березня 2019 року.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 23 червня 2020 року у складі судді Ус О. В. у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір наступного відступлення права грошової вимоги, укладений 29 березня 2019 року 
між ТОВ «ФК «Еліт-Фактор» та ОСОБА_2 , за своєю правовою природою не є договором факторингу у розумінні цивільного законодавства, а є договором купівлі-продажу права вимоги. Сторонами під час укладання договору про відступлення права за іпотечним договором було дотримано вимоги закону щодо змісту та форми вчиненого правочину, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором, а доводи позивача про визнання оспорюваних договорів недійсним не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Крім того, відсутність у ТОВ «ФК «Еліт-Фактор» права на наступну передачу права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки позивачем належними і допустимими доказами не підтверджено 
та спростовано договорами про відступлення права вимоги від 29 березня 2019 року між ТОВ «Кей-Колект» і ТОВ «ФК «Еліт-Фактор» та договором відступлення права вимоги за договором іпотеки між тими самими сторонами.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Херсонського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - задоволено. Рішення Херсонського міського суду Херсонської області 
від 23 червня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано договір наступного відступлення права грошової вимоги 
від 29 березня 2019 року, укладений між ТОВ «ФК «Еліт-Фактор» 
та ОСОБА_2 , про відступлення права вимоги за кредитним договором від 19 квітня 2005 року недійсним. 
Визнано договір відступлення права вимоги за договором іпотеки 
від 29 березня 2019 року, укладений між ТОВ «ФК «Еліт-Фактор» 
та ОСОБА_2 , про відступлення вимоги за договором іпотеки 
від 19 квітня 2005 року недійсним.
Скасовано державну реєстрацію іпотеки, здійснену у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Маковецькою О. А., запис № 30947166 
від 29 березня 2019 року.
Скасовано державну реєстрацію заборони на нерухоме майно, здійснену 
у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Маковецькою О. А., запис № 30946703 від 29 березня 2019 року.
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що, уклавши 
29 березня 2019 року договір наступного відступлення права грошової вимоги, ТОВ «ФК «Еліт-Фактор» отримало фінансування у розмірі 
275 270 грн, а ОСОБА_2 , у свою чергу, укладаючи вказаний договір, набув право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною відступлення, що передбачена договором відступлення права вимоги. 
Зі змісту договорів наступного відступлення права грошової вимоги 
та відступлення права вимоги за договором іпотеки вбачається, що метою укладання спірних договорів з боку ТОВ «ФК «Еліт-Фактор» є отримання фінансування, а з боку ОСОБА_2 є набуття права власності на майно, що є предметом договору іпотеки від 19 квітня 2005 року, вартістю на день укладення договору іпотеки 156 506 грн, що еквівалентно 
29 981,99 доларів США відповідно до курсу Національного банку України станом на 19 квітня 2005 року (100 доларів США = 522 грн) та отримання прибутку. Наведене свідчить про те, що укладений між ТОВ «ФК «Еліт-Фактор» та ОСОБА_2 договір наступного відступлення права грошової вимоги за своєю юридичною природою (незважаючи на його назву) є договором факторингу.Цесія (уступка права вимоги) є одним 
з обов`язкових елементів відносин факторингу. Проте сама по собі назва оспорюваного у цій справі договору не змінює його правової природи. Таким чином, між ТОВ «ФК «Еліт-Фактор» та ОСОБА_2 укладений договір факторингу, а не оплатний договір відступлення права вимоги, тобто договір купівлі-продажу вимоги.
Разом з тим, зукладенням договору наступного відступлення права грошової вимоги у кредитному договорі від 19 квітня 2005 року відбулася заміна первісного кредитора ТОВ «ФК «Еліт-Фактор», яке є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг (послуг з факторингу) на фізичну особу - ОСОБА_2 . 
Враховуючи, що за змістом частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а вищевказаний оспорюваний правочин суперечить наведеним вище положенням цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу договору факторингу, то він підлягає визнанню недійсним відповідно до частини першої статті 215 ЦК України. 
За правилами частини першої статті 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. 
Положеннями статті 24 Закону України «Про іпотеку» визначено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється лише за умови, 
що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.Отже, відступлення права вимоги за іпотечним договором має похідний характер від відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.
Враховуючи, що договір відступлення права вимоги за основним зобов`язанням є недійсним з підстав, зазначених вище, то договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, укладений 29 березня 2019 року між ТОВ «ФК «Еліт-Фактор» та ОСОБА_2 також 
є недійсним, оскільки суперечить вимогами частини першої статті 24 Закону України «Про іпотеку».

Короткий зміст касаційної скарги 
У касаційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової 
палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року клопотання ОСОБА_2 про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення задоволено. Поновлено ОСОБА_2 строк 
на касаційне оскарження постанови Херсонського апеляційного суду 
від 24 вересня 2020 року. Відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали з Херсонського міського суду Херсонської області.
У листопаді 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2021 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ «ФК «Еліт-Фактор» про визнання договорів відступлення права вимоги недійсними, скасування їх державної реєстрації за касаційною скаргою  ОСОБА_2 на постанову Херсонського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року призначено 
до судового розгляду. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що між ним та ТОВ «ФК «Еліт-Фактор» було укладено договір факторингу, а не оплатний договір відступлення права вимоги, тобто договір купівлі-продажу вимоги. Суд не врахував, що за змістом чинного законодавства договір факторингу є складним договором, який обов'язково поєднує в собі елементи договору позики або кредитного договору, а також елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги. Договір, який не поєднує зазначених вище елементів, зокрема елементів договору позики або кредитного договору, як у цій справі, не є договором факторингу у розумінні чинного законодавства. Отже, для укладення договорів, подібних до оспорюваних договорів у цій справі, покупець вимоги не повинен обов'язково мати статус фінансової установи. Крім того, апеляційний суд вочевидь застосував правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах: від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження 
№ 12-96гс18); від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), але не звернув уваги на те, що ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року прийнято до розгляду справу 
№ 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20), в якій, зокрема, порушується питання про відступ від правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, у тому числі, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18).
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
У грудні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - на касаційну скаргу, в якому зазначено, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, 
а доводи касаційної скарги - безпідставними. Фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій, 
та внесені до реєстру фінансових установ. Зазначене узгоджується 
із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені 
у постановах: від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-96гс18); від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18). При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові 
від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження 
№ 14-16цс20) зазначила про відсутність підстав для відступу від вказаних вище висновків Великої Палати Верховного Суду.
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зупинення провадження у справі.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2020 року справу 
№ 346/1305/19 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа - приватний виконавець виконавчого округу Івано-Франківської області Безрукий О. В., про звільнення майна з-під арешту за касаційною скаргою ОСОБА_4 
на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 серпня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду. 
Справа прийнята Великою Палатою Верховного Суду до розгляду (провадження № 14-181цс20).
Судові рішення у справі, яка переглядається, та судові рішення у справі, яка передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, ухвалені у подібних правовідносинах, а саме щодо недійсності правочину про відступлення права вимоги за кредитним договором фізичній особі. При цьому підставою передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду є відступлення від правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц, провадження № 14-16цс20, на яку сторони у цій справі посилаються.
Пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України встановлено, що 
у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, Об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі. 
Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини цього Кодексу, до закінчення перегляду справи в касаційному порядку.
Частиною другою статті 415 ЦПК України передбачено, що процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.
Оскільки справа у подібних правовідносинах передана на розгляд 
Великої Палати Верховного Суду, суд вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у справі, що переглядається, до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 346/1305/19.
Керуючись пунктом 10 частини першої статті 252, пунктом 14 частини першої статті 253, статтею 260 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Зупинити касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , товариства 
з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Еліт-Фактор» 
про визнання договорів відступлення права вимоги недійсними, скасування їх державної реєстрації до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 346/1305/19, провадження 
№ 14-181цс20, за позовом  ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя 
особа - приватний виконавець виконавчого округу Івано-Франківської області Безрукий Олег Васильович, про звільнення майна з-під арешту.
Ухвала оскарженню не підлягає.   
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова 
 
                                                                                                            Б. І. Гулько
 
                                                                                                            Г. В. Коломієць
 
                                                                                                            Р. А. Лідовець