ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«31» березня 2021 року
м. Харків
справа № 644/5741/20
провадження № 22ц/818/1576/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів        -                Котелевець А.В., Хорошевського О.М., 
учасники справи: 
позивачка –  ОСОБА_1 , 
відповідач – Приватне акціонерне товариство «Харківський підшипниковий завод»
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2020 року в складі судді Черняка В.Г.
в с т а н о в и в:
У серпні 2020 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, який в подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що з 03 грудня 2001 року вона працює у відповідача. З 24 грудня 2019 року працювала на посаді начальника випробувальної станції № 1 відділу метрології та досліджень.

27 травня 2020 року її звільнено із займаної посади за згодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України відповідно до наказу про звільнення № 116/к від 27 травня 2020 року.

Зазначила, що однією з підстав її звільнення стало систематичне порушення з боку підприємства строків виплати заробітної плати, а саме, заборгованість із заробітної плати на період звільнення становить 53 347,88 грн.
Вказала, що розмір середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з 27 травня 2020 року по 31 липня 2020 року включно становить 11 673,58 грн.
Просила стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 53 347,88 грн та середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 27 травня 2020 року по 31 липня 2020 року включно 11 673,58 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2020 року позов ОСОБА_2 – задоволено, стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на користь ОСОБА_2 заборгованість із заробітної плати в розмірі 53 347,88 грн з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів та середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в розмірі 39 560,94 грн з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів; допущено негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць; вирішено питання щодо стягнення судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду Приватне акціонерне товариство «Харківський підшипниковий завод» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, неповно з`ясував обставини справи, не врахував, що станом на винесення оскаржуваного рішення сума заборгованості по заробітній платі становила 53 347,88 грн, але станом на 09 грудня 2020 року її зменшено на суму 300,00 грн. Відмовивши підприємству у задоволенні заяви про відкладення розгляду справи, суд першої інстанції позбавив його права надати актуальні докази про дійсний розмір боргу. Вважав, що судом невірно встановлено період затримки за остаточним розрахунком для нарахування середнього заробітку з моменту звільнення позивачки 27 травня 2020 року до дати ухвалення рішення 12 листопада 2020 року, а саме 122 робочих днів, оскільки наказом-постановою підприємства № 65/80 від 04 березня 2019 року на підприємстві встановлено неповну робочу неділю з чотириденним робочим графіком, тому сума середнього заробітку значно перевищує розмір дійсної виплати. Вказав, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивачка просила стягнути суму середнього заробітку в розмірі 11 673,58 грн та не збільшувала позовні вимоги. В резолютивній частині рішення не визначено чи включають суми заборгованості суму податків та зборів. Вважав, що судом не встановлено складу правопорушення відповідача, передбаченого статтею 117 КЗпП України, а отже до підприємства не можливо застосувати відповідальність за несвоєчасний розрахунок по сплаті заробітної плати у вигляді стягнення середнього заробітку.

11 лютого 2021 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшло клопотання про забезпечення позову, яке по суті є відзивом на апеляційну скаргу. ОСОБА_1 зазначено, що в день розгляду справи 12 листопада 2020 року їй сплачено підприємством 300,00 грн, у зв`язку з чим вона погоджується з твердженням відповідача про те, що сума боргу змінилася і становить 53 047,88 грн. Вказала, що в позовній заяві вона зазначала про те, що остаточна сума середнього заробітку за період затримки розрахунку, яка підлягає стягненню з відповідача, буде уточнена під час розгляду справи з урахуванням часу, що сплине до ухвалення рішення судом, тобто суд ухвалив рішення, виходячи з вимог позовної заяви. При цьому, просила стягнути з підприємства заборгованість по заробітній платі в сумі 53 047,88 грн та стягнути середній заробіток з 27 травня 2020 року по дату ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, перерахувавши розмір згідно довідки про середню заробітну плату. Такі висновки містяться в прохальній частині її заяви, тому розглядати цю заяву як заяву про забезпечення позову є недоречним.

10 березня 2021 року до суду апеляційної інстанції від Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» надійшли додаткові пояснення, в яких зазначив, що ймовірні втрати позивачки у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні складають 1405,90 грн, що у 28 разів менше ніж сума середнього заробітку, визначена судом першої інстанції, як відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні, що свідчить про те, що обсяг відповідальності роботодавця в даному випадку є нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам несвоєчасної виплати заробітної плати.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» необхідно задовольнити частково, рішення суду – змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не довів, що затримка розрахунку при звільненні позивачки сталася не з вини відповідача, тому позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі наказу Відкритого акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» № 234/19 від 29 листопада 2001 року ОСОБА_1 прийнято на роботу з 03 грудня 2001 року.

Наказом № 410/к від 24 грудня 2019 року Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» ОСОБА_1 призначено на посаду начальника випробувальної станції № 1 відділу метрології та досліджень.

Наказом № 166/к від 27 травня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з 27 травня 2020 року за згодою сторін, (пункт 1 статті 36 КЗпП України, а.с.8-11).

Як вбачається з листа Управління з питань праці Головного управління Держпраці у Харківській області № Б-474/Б-487/Б-588/Б-579/УГЛ/02.02/12.-09/5736 від 23 червня 2020 року Приватне акціонерне товариство «Харківський підшипниковий завод» має заборгованість із заробітної плати перед ОСОБА_1 , яка станом на 10 червня 2020 року склала 56 796,55 грн (а.с.13).

Із листа Головного Управління Державної податкової служби у Харківській області № 7051/Б/20-40-58-06-20 від 30 червня 2020 року вбачається, що керівництво Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» неодноразово запрошувалось на заслуховування до Східного управління ГУ ДПС в Харківській області з питання погашення заборгованості із виплати заробітної плати та боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску (а.с.14).

З розрахункового листа на ім`я ОСОБА_1 за травень 2020 року вбачається, що заборгованість Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» перед позивачкою за період з листопада 2019 року по травень 2020 року становила 63 251,73 грн, з якої утримано – 5234,94 грн, всього до виплати 58 016,79 грн.

Із розрахункового листа вбачається, що розмір заробітної плати ОСОБА_1 за березень 2020 року становив 7562,87 грн, квітень 2020 року – 4110,78 грн (а.с.15).

Із довідки Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» від 22 жовтня 2020 року № 692/83-6-22 вбачається, що підприємство має заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_1 , яка станом на 20 жовтня 2020 року склала 53 347,88 грн (а.с.29).
До суду апеляційної інстанції Приватним акціонерним товариством «Харківський підшипниковий завод» надано повідомлення № 743/83-6-22 від 09 грудня 2020 року, з якого вбачається, що станом на 11 листопада 2020 року заборгованість перед ОСОБА_1 становила 53 347,88 грн (це сума до виплати, з якої вже утримані ВЗ та НДФЛ), а саме за листопад 2019 року – 4572,11 грн, грудень 2019 року – 9805,32 грн, січень 2020 року -3853,54 грн, лютий 2020 року – 6632,14 грн, березень 2020 року – 7562,87 грн, квітень 2020 року – 4110,78 грн, травень 2020 року – 16 811,12 грн.

12 листопада 2020 року частково погашена заборгованість за листопад 2019 року та виплачена заробітна плата в розмірі 300,00 грн. Станом на 09 грудня 2020 року заборгованість становить 53 047,88 грн (а.с.45).

Також, до суду апеляційної інстанції Приватним акціонерним товариством «Харківський підшипниковий завод» надано наказ-постанову № 568/80 від 04 березня 2019 рок, яким встановлено на підприємстві режим неповного робочого часу – чотириденний робочий тиждень з робочими днями - понеділок, вівторок, середа, четвер – з 03 червня 2019 року до моменту винесення наказу-постанови про припинення дії даного режиму. З даним наказом – постановою ОСОБА_1 ознайомилась 18 березня 2019 року (а.с.46,48)

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. 

У статті 4 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Так, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої Генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Згідно із частиною 5 статті 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Відповідно до частини 6 статті 24 Закону України «Про оплату праці», своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Заробітна плата повинна виплачуватися працівникові регулярно в робочі дні в строки, встановлені в колективному договорі, не рідше двох разів на місяць, не більше як через 16 календарних днів. Якщо день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Затримка виплати заробітної плати навіть на один і більше днів є порушенням строків виплати згідно зі статтею 241-1 КЗпП України.

Відповідно до статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 53 347,88 грн, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наданих до суду першої інстанції розрахункового листка та довідки Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» від 22 жовтня 2020 року № 692/83-6-22, з яких вбачається, що ОСОБА_1 не отримує у строки, визначені статтею 115 КЗпП України заробітну плату, починаючи з листопада 2019 року, тобто відповідачем порушено трудові права позивачки, які підлягають захисту шляхом стягнення заборгованості по заробітній платі.

Разом з тим висновок суду щодо необхідності відрахування зі стягнутої заробітної плати в розмірі 53 347,88 грн установлених законом податків та інших обов`язкових платежів є помилковим, з огляду на таке.

Як вбачається з роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться у постанові від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в рішенні.

Проте, як вбачається з матеріалів справи сума заборгованості перед ОСОБА_1 по заробітній платі за період з листопада 2019 року по травень 2020 року становить 63 251,73 грн, а сума в розмірі 53 347,88 грн – це сума заробітної плати, яка підлягає виплаті, з якої вже утримано податок й інші обов`язкові платежі, що не заперечується відповідачем, у зв`язку з чим підстав для повторного утримання відповідних податків та інших обов`язкових платежів немає.

За таких обставин з резолютивної частини судового рішення підлягає виключенню після слів «в розмірі 53 347,88 грн…» наступне: «…з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів».

Також, не можна погодитися з періодом та розміром стягнутого судом з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, виходячи з наступного.

14 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з уточненою позовною заявою, в якій просила, зокрема, стягнути з відповідача середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 27 травня 2020 року по 31 липня 2020 року включно в розмірі 11 673,58 грн.

ОСОБА_1 зазначено, що остаточна сума середнього заробітку за період затримки розрахунку, яка підлягає стягненню з відповідача, буде уточнена під час розгляду справи, з урахуванням часу, що сплине до винесення рішення судом (а.с.22 зворот).

12 листопада 2020 року  ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з заявою, в якій уточнила позовні вимоги та просила суд стягнути заробітну плату в розмірі 53 347,88 грн.

Таким чином, ОСОБА_1 не уточнювала та не змінювала позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, тобто ці вимоги залишилися в редакції уточнень від 14 серпня 2020 року.

Суд першої інстанції помилково розрахував середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 28 травня 2020 року по 12 листопада 2020 року (день ухвалення рішення суду), оскільки позивачка просила стягнути середній заробіток за період з 27 травня 2020 року по 31 липня 2020 року включно в розмірі 11 673,58 грн, а тому суд першої інстанції в порушення принципу диспозитивності безпідставно вийшов за межі позовних вимог.

У пункті 2.2 рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу вказано, що «за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним».

Установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою   розрахунку   при   звільненні,   що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня   після   пред`явлення   ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Тягар доказування відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц, провадження № 61-23170сво18.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

 Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України  така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом  або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеног, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. 

Зазначені висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема, абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати).

Задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення (пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»).

З розрахункового листа вбачається розмір заробітної плати ОСОБА_1 за березень 2020 року у розмірі 7562,87 грн, за квітень 2020 року – 4110,78 грн.

З 03 червня 2019 року у Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» встановлено режим неповного робочого часу – чотириденний робочий тиждень з робочими днями - понеділок, вівторок, середа, четвер. Дане не заперечується і позивачкою.

Отже, за два останні місяці роботи перед звільненням середньоденний заробіток позивачки складає: (7562,87 грн + 4110,78 грн)/36 робочих днів = 324,27 грн.

Оскільки  ОСОБА_1 звільнено з роботи 27 травня 2020 року, та вона відпрацювала цей день, остаточний розрахунок з нею не проведено, в уточненій позовній заяві позивачка вказала період до 31 липня 2020 року, тому кількість днів затримки розрахунку при звільненні з 28 травня 2020 року по 31 липня 2020 року складає 37 робочих днів, що встановлені на підприємстві.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 28 травня 2020 року по 31 липня 2020 року становить: 324,27 грн х 37 робочих днів = 11 997,99 грн.

ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 11 673,58 грн, тому ця сума і підлягає стягненню з підприємства.

Таким чином, рішення суду в цій частині підлягає зміні із зменшенням розміру стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 39 560,94 грн до 11 673,58 грн з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів. 

Підстав для зменшення такої суми, виходячи з критеріїв, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18, судова колегія з урахуванням обставин даної справи не вбачає.

Інші доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, оскільки спростовуються матеріалаим справи.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» задоволено частково, розмір судового збору підлягає зменшенню з 1681, 60 грн до 840, 80 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст. 376, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» - задовольнити частково.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2020 року – змінити, виключивши з його резолютивної частини після слів «в розмірі 53 347,88 грн…» наступне: «…з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів».
Розмір стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на користь  ОСОБА_2  середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зменшити з 39 560,94 грн до 11 673,58 грн з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.
Розмір стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» в дохід держави судового збору зменшити з 1681, 60 грн до 840, 80 грн.
В іншій частині рішення суду – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                        І.В. Бурлака

Судді                                                                А. В. Котелевець

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 31 березня 2021 року.