КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  

Апеляційне провадження:                                                                         Доповідач - Кулікова С.В.
 № 22-ц/824/1652/2021  

П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
м. Київ                                                                                          Справа № 761/18601/20
 
29 січня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді    - Кулікової С.В.
суддів                         - Желепи О.В.    
                                   -  Олійника В.І.
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2020 року, постановлену під головуванням судді Макаренко І.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» про визнання незаконним та скасування розпорядження про накладення дисциплінарного стягнення,-
 
в с т а н о в и в:
 
У червні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка», в якому просив визнати незаконним та скасувати розпорядження Державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» № 07 від 03.06.2020 року про винесення догани із занесенням до особової справи ОСОБА_2 ; стягнути з Державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по справі; стягнути з Державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» про визнання незаконним та скасування розпорядження про накладення дисциплінарного стягнення, визнано неподаною та повернуто позивачеві. Роз'яснено заявнику, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.
Не погоджуючись з такою ухвалою суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2020 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права. Зазначав, що висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не були дотримані вимоги процесуального закону у частині належного засвідчення додатків до позовної заяви для суду, не узгоджуються з нормами ЦПК України та спростовуються матеріалами справи, оскільки у відповідності до ст.. 95 ЦПК України позивачем подано належно засвідчені копії доказів, що знаходяться у нього в оригіналі, а інші докази не засвідчені, так як їх оригінали знаходять в інших осіб, зазначивши в позовній заяві, в розпорядженні якої саме особи перебувають оригінали таких доказів.
Вказував на те, що судом не було враховано положення ч. 6 ст. 95 ЦПК України, в якій визначено, що, якщо оригінал письмово доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги, а тому повернення позову у даній справі є передчасним.
Зауважував, що посилання суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі на ч. 7 ст. 81 ЦПК України та на ч. 1 ст. 84 ЦПК України, є недоречним, оскільки в даному випадку мова не йшла про збирання доказів.
Окремо зауважував, що суд, в порушення ч. 2 ст. 185 ЦПК України, в ухвалі про залишення позовної заяви без руху не зазначив спосіб, в який позивач повинен усунути недоліки позовної заяви, що унеможливило встановити чітку та зрозумілу позицію суду та жодним чином не сприяло якнайшвидшому розгляду справи.
У відзиві на апеляційну скаргу Державне підприємство «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» просило апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному трактуванні позивачем норм процесуального права, ухвала суду постановлена у відповідності до норм ЦПК України, а тому відсутні підстави для її скасування.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, в тому числі про повернення заяви позивачеві (заявникові), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що у червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» про визнання незаконним та скасування розпорядження про накладення дисциплінарного стягнення.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 26 червня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, з підстав, що позивачем не дотримано вимоги  ст. 95 ЦПК України у частині належного засвідчення додатків до позовної заяви для суду, та надано позивачу строк для усунення недоліків терміном 5 днів з дня вручення ухвали суду.
14 липня 2020 року позивач ОСОБА_1 надіслав до суду заяву про усунення недоліків, в якій зазначив, що він у відповідності до ст.. 95 ЦПК України засвідчив копії доказів, доданих до позову, які знаходяться саме у нього, а копії інших документів, доданих до позовної заяви, він не засвідчував, оскільки оригінали цих документів у позивача відсутні. При цьому зазначив, що у позовній заяві зазначено осіб, в яких знаходяться оригінали цих документів. Також повідомив суд, що на першому судовому засіданні по даній справі він заявить клопотання про витребування у відповідача оригіналів листа ДБР від 18.03.2020 року, розпорядження № 07 від 03.06.2020 року, наказу № 195 від 19.11.2014 року, наказу про прийняття на роботу № 298-к від 07.10.2014 року, наказу № 329-к від 12.11.2014 року про переведення на іншу посаду, наказу № 12 від 18.03.2020 року «Про запобігання поширенню коронавірусу COVID-19», наказу № 1447 від 12.03.2020 року та положення про юридичний відділ. Зауважив, що в ухвалі про залишення позову без руху не зазначено спосіб усунення недоліків, визначених судом.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2020 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачеві.
Визнаючи неподаною та повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» про визнання незаконним та скасування розпорядження про накладення дисциплінарного стягнення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не усунув недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі Шевченківського районного суду міста Києва від 26 червня 2020 року.
Такий висновок суду не ґрунтується на нормах процесуального права, враховуючи наступне.
Відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.
Відповідно до ч.ч 1-2 ст. 177 ЦПК України позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб. Правила цієї статті щодо подання копій документів не поширюються на позови, що виникають з трудових правовідносин, а також про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок кримінального правопорушення чи каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення (ч.ч. 1-2, 4, 5 ст. 95 ЦПК України).
Як вбачається з матеріалів справи, до позовної заяви були додані документи, частина яких засвідчені позивачем належним чином (містить підпис позивача із зазначенням дати засвідчення), а інша частина не засвідчена. При цьому, у позовній заяві позивач вказав, що оригінали документів, зазначених в додатках у п.п. 9,14-17 знаходяться у позивача (засвідчені належно), у п.п. 2-6, 8, 10 - у відповідача, у п. 7 - в установі, яка його прийняла, у п. 18 - у адвоката (не засвідчені позивачем).
Таким чином, оскільки позивач підтвердив відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться саме в нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення, та вказав суду, що інші документи додані до позовної заяви в оригіналі знаходяться в інших осіб, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно залишив позовну заяву без руху з тих підстав, що позивачем не дотримано вимоги  ст. 95 ЦПК України у частині належного засвідчення додатків до позовної заяви для суду.
Також, суд першої інстанції не надав належної оцінки та не врахував доводів позивача в заяві про усунення недоліків, в якій він фактично підтвердив виконання вимог ст.. 95 ЦПК України при поданні позовної заяви та доданих до неї матеріалів.
Крім того, вирішуючи питання про повернення позову, суд не урахував частину 6 статті 95 ЦПК України, згідно якої, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
За таких обставин, повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, припустився надмірного формалізму та вдався до правового пуризму, чим фактично позбавив заявника права на доступ до правосуддя.
Такого висновку апеляційний суд дійшов з урахуванням практики застосування Європейським судом з прав людини (далі ЄСПЛ) статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 №475/97-ВР (далі Конвенція).
Так, відповідно до статті 6 Конвенції кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).
Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі Белле проти Франції від 04 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справах Белле проти Франції від 04 грудня 1995 року та Нун`єш Діаш проти Португалії від 10 квітня 2003 року).
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії від 28 жовтня 1998 року).
 Ураховуючи наведене та з метою недопущення порушення права на доступ до правосуддя, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 374, 379, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2020 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий                                                            Судді: