Ухвала
Іменем України
 
23 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 742/3121/18
провадження № 61-2738ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 09 листопада 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 19 січня 2021 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Молошної Людмили Іванівни,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (далі - Державний виконавець) Молошної Л. І., в якій просила: визнати бездіяльність Державного виконавця Молошної Л. І. щодо приховування (ненадсилання) постанови про закриття виконавчого провадження № 59307739 з примусового виконання виконавчого листа № 2/742/37/19 від 06 червня 2019 року про стягнення з ОСОБА_2 на її користь 10 000 грн; зобов`язати Державного виконавця Молошну Л. І. надати їй постанову про закінчення виконавчого провадження № 59307739.
 
Скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що 28 жовтня 2020 року в судовому засіданні апеляційного суду з розгляду її скарги на дії та бездіяльність Державного виконавця їй стало відомо про існування постанови державного виконавця про закриття виконавчого провадження № 59307739 з примусового виконання виконавчого листа № 2/742/37/19 від 06 червня 2019 року про стягнення з ОСОБА_2 на її користь 10 000 грн. В порушення статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» вказану постанову їй не надіслано.
 
Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 09 листопада 2020 року, залишеною без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 19 січня 2021 року, в задоволенні скарги відмовлено.
 
Відмовляючи в задоволенні скарги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що звертаючись до суду зі скаргою на дії Державного виконавця, ОСОБА_1 не зазначила, на захист якого порушеного права подана скарга. Оскарження дій державного виконавця з підстав лише ненадіслання постанови про закінчення виконавчого провадження носить формальний характер та не має на меті ефективного захисту порушених прав та інтересів заявника. Під час судового розгляду не встановлено, що Державним виконавцем Молошною Л. І. було приховано від ОСОБА_1 постанову про закриття виконавчого провадження № 59307739. Постанова про закінчення виконавчого провадження № 59307739 отримана ОСОБА_1 09 листопада 2020 року.
 
18 лютого 2021 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 09 листопада 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 19 січня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її скаргу.
 
Скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди не врахували положення статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», за якими документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення. Державний виконавець Молошна Л. І. не направила їй копії постанови про закриття виконавчого провадження № 59307739. Вказану постанову вона отримала 09 листопада 2020 року, тобто в день розгляду справи в суді першої інстанції.
 
Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
Згідно з пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. 
 
Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (стаття 1291 Конституції України).
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Судами встановлено, що на виконанні Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (далі - Прилуцький ВДВС) перебував виконавчий лист № 2/742/37/19, виданий 06 червня 2019 року Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 10 000 грн, реєстраційний номер виконавчого провадження № 59307739.
 
20 жовтня 2020 року Державний виконавець Молошна Л. І. винесла постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання вказаного виконавчого листа у виконавчому провадженні № 59307739 у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення суду згідно з виконавчим документом.
 
Відповідно до частин першої, п`ятої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження. Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення. Виконавець або уповноважена ним особа може особисто вручити документи виконавчого провадження сторонам, іншим учасникам виконавчого провадження, також адміністрації підприємства, установи, організації, фізичній особі - підприємцю під розписку.
 
Також судами встановлено, що в матеріалах виконавчого провадження № 59307739 міститься копія супровідного листа від 20 жовтня 2020 року                № 19.14-32/38362 про направлення учасникам виконавчого провадження та місцевому суду постанови Державного виконавця про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/742/37/19, а також копія фіскального чека Акціонерного товариства «Укрпошта» від 20 жовтня 2020 року про надсилання ОСОБА_1 рекомендованого листа.
 
Копію постанови Державного виконавця від 20 жовтня 2020 року про закінчення виконавчого провадження ОСОБА_1 отримала від Державного виконавця 09 листопада 2020 року під її особистий підпис.
 
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
 
Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
 
Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (частина третя статті 451 ЦПК України).
 
Встановивши відсутність обставин приховування від ОСОБА_1 постанови Державного виконавця від 20 жовтня 2020 року про закриття виконавчого провадження № 59307739, яку заявнику було вручено під розписку 09 листопада 2020 року, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність заявником порушення своїх прав і правильно відмовити в задоволенні її скарги.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 вказано, що право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 Господарського процесуального кодексу України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року у справі № 641/7824/18 зазначено, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим.
 
Доводи заявника зводяться до ненадіслання їй копії постанови Державного виконавця від 20 жовтня 2020 року про закриття виконавчого провадження № 59307739 саме засобами поштового зв`язку. При цьому заявник не пояснила, яким чином ненадіслання їй засобами поштового зв`язку копії вказаної постанови, яку вона отримала особисто від Державного виконавця 09 листопада 2020 року, порушує її права у виконавчому провадженні (де вона є стягувачем), закінченому у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень. 
 
Тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).
 
Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів.
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 09 листопада 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 19 січня 2021 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Молошної Людмили Іванівни.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко