УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №935/2220/20 Головуючий у 1-й інст. Василенко Р. О. 
Категорія 69 Доповідач Галацевич О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Галацевич О.М.,                
суддів:                  Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю., 
розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області, ухвалене 10 грудня 2020 року суддею Василенком Р.О. у м.Коростишеві, повний текст рішення складено 10 грудня 2020 року,
у справі №935/2220/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в :

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовною заявою до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, укладеного між ним та відповідачкою, зареєстрованого 14 жовтня 2009 року Коростишівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), актовий запис №202. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у них відсутні спільні інтереси та взаєморозуміння, наявні різні погляди на життя, вони втратили почуття поваги та любові один до одного, шлюбні відносини між ними припинені, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить його інтересам, спільних дітей у них немає. 
Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 10 грудня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено.  Шлюб, зареєстрований 14 жовтня 2009 року Коростишівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), актовий запис №202, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Вирішено питання розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 .
На її думку, позивач зазначив формальні причини для розірвання шлюбу, натомість суд не з`ясував дійсних причин, які їй не зрозумілі, не врахував її бажання зберегти шлюб. Також, вважає, що оскільки вони з відповідачем спільно здійснюють підприємницьку діяльність, то розірвання шлюбу суперечитиме її майновим інтересам. Окрім того, суд розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, безпідставно залишивши без задоволення її клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
У заяві від 02.03.2021 ОСОБА_2 просив суд апеляційної інстанції залишити рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на відсутність наміру поновлювати шлюбні відносини з відповідачкою.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне. 
Судом першої інстанції встановлено, що 14.10.2009 Коростишівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) між сторонами зареєстровано шлюб, актовий запис № 202. 
Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Згідно з частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Відповідно до частини другої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України).
Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.
Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.
Матеріали справи свідчать, що 05.10.2020 відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін.
Відповідачка у відзиві на позов заперечувала проти розірвання шлюбу та просила надати строк для примирення.
У відповіді на відзив позивач категорично заперечував проти надання судом строку на примирення, наполягав на розірванні шлюбу.
Ухвалою суду від 09.11.2020, відповідно до ст. 111 СК України, сторонам надавався строк на примирення до 09.12.2020, після чого позивач у своїй заяві від 09.12.2020 наполягав на розірванні шлюбу.
Тому, встановивши, що шлюб існує формально, сторони подружні стосунки не підтримують, спільних дітей не мають, наданий судом строк на примирення позитивних результатів не дав, суд дійшов правильного висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам, а тому шлюб підлягає розірванню.
Такий висновок суду є правильним, відповідає встановленим судом обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. 
Доводи відповідачки про спільне здійснення з позивачем підприємницької діяльності, у зв`язку з чим розірвання шлюбу суперечитиме її майновим інтересам, на правильність висновків суду не впливає та не може бути підставою для скасування судового рішення. Наявність у рішенні суду посилання на відсутність спору між сторонами про поділ майна, не перешкоджає сторонам звертатись до суду з відповідним позовом.
Доводи ОСОБА_1 щодо неврахування судом її бажання зберегти шлюб спростовуються матеріалами справи, які свідчать про те, що судом вживалися заходи примирення подружжя. 
Розгляд судом справи про розірвання шлюбу у спрощеному позовному провадженні не суперечить вимогам ст. 274 ЦПК України, а тому доводи апеляційної скарги щодо необхідності розгляду справи у загальному позовному провадженні є безпідставними. Ухвали судів першої інстанції, на які посилається відповідачка, як судову практику розгляду справ про розірвання шлюбу у загальному позовному провадженні, не мають преюдиційного значення для даної справи. 
Доводи апеляційної скарги щодо дійсних причин розірвання шлюбу фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Інші доводи апеляційної скарги на правильність ухваленого рішення не впливають, оскільки шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, порушуватиме його законні права та інтереси і суперечитиме вимогам закону.
Рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні. 
Дана справа згідно п. 4 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, а тому, відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, судове рішення у цій справі не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення  Коростишівського районного суду Житомирської області від 10 грудня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 03 березня 2021 року.