КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/ 2885/2021                                        
                                                              
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
            28 січня 2021 року                                                                      м. Київ
                                                                                                                 Справа № 367/6105/16-ц
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого   судді-доповідача                            Ящук Т.І., 
суддів                                                                        Немировської О.В.,  Чобіток А.О.,  
за участю секретаря  судового засідання              Зиль Т.С.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Прокурора Київської області на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 травня 2020 року, ухвалене у складі судді Оладько С.І.,
у справі за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України, Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Національного університету біоресурсів і природокористування України до Бучанської міської ради Київської області, ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , ОСОБА_52 , ОСОБА_53 , ОСОБА_54 , ОСОБА_55 , ОСОБА_56 , ОСОБА_57 , ОСОБА_58 , ОСОБА_59 , ОСОБА_60 , ОСОБА_61 , ОСОБА_62 , ОСОБА_63 , ОСОБА_64 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 , ОСОБА_67 , ОСОБА_68 , ОСОБА_69 , ОСОБА_70 , ОСОБА_71 , ОСОБА_72 , ОСОБА_73 , ОСОБА_74 , ОСОБА_75 , ОСОБА_76 , ОСОБА_77 , ОСОБА_78 , ОСОБА_79 , ОСОБА_80 , ОСОБА_81 , ОСОБА_82 , ОСОБА_83 , ОСОБА_84 , ОСОБА_85 , ОСОБА_86 , ОСОБА_87 , ОСОБА_88 , ОСОБА_89 , ОСОБА_90 , ОСОБА_91 , ОСОБА_92 , ОСОБА_93 , ОСОБА_94 , ОСОБА_95 , ОСОБА_96 , ОСОБА_97 , ОСОБА_98 , ОСОБА_99 , ОСОБА_100 , ОСОБА_101 , ОСОБА_102 , ОСОБА_103 , ОСОБА_104 , ОСОБА_105 , ОСОБА_106 , ОСОБА_107 , ОСОБА_108 , ОСОБА_109 , ОСОБА_110 , ОСОБА_111 , ОСОБА_112 , ОСОБА_113 , ОСОБА_114 , ОСОБА_115 про визнання недійсними та скасування рішень, витребування земельних ділянок із незаконного володіння,
 
встановив:
 
У серпні 2016 року перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду із позовом в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України, Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Національного університету біоресурсів і природокористування України до Бучанської міської ради Київської області, ОСОБА_1 , за участю вищевказаних третіх осіб, про визнання недійсними та скасування рішень, витребування земельних ділянок із незаконного володіння.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що виконавчим комітетом Бучанської селищної ради Дослідній станції м`ясного тваринництва у 1993 році видано державний акт серії Б № 087488 на право користування землею площею 270 га для ведення сільського господарства на території Бучанської селищної ради Київської області. Правонаступником зазначеної установи стало навчально-дослідне господарство «Ворзель» Національного аграрного університету (на даний час відокремлений підрозділ НУБіП «Навчально-дослідне господарство «Ворзель» і постановою Кабінету Міністрів України від 30.10.2008 № 945 Національний аграрний університет перейменовано в Національний університет біоресурсів і природокористування України). 
За результатами розгляду листа Бучанської міської ради від 14.12.2007 № 04-09/1054 вченою радою Національного аграрного університету погоджено передачу земельної ділянки площею 24 га у мікрорайоні «Рокач» із землекористування НДГ «Ворзель» НАУ до земель запасу м. Буча, про що Національний аграрний університет повідомив Бучанського міського голову листом від 27.12.2007 № 3913. 
У подальшому вказаною міською радою 02 вересня 2008 року  прийнято рішення № 941-38-У, яким затверджено проект землеустрою щодо припинення права постійного користування земельними ділянками площею 24 га НДГ «Ворзель» НАУ в межах міста Буча (мікрорайон «Рокач»), припинено право постійного користування вказаної установи зазначеними ділянками, прийнято їх до земель запасу Бучанської міської ради та переведено до категорії земель житлової забудови. За рахунок указаних земель рішенням Бучанської міської ради від 21.10.2010 № 2053/28-73-У передано у власність 111 громадян земельні ділянки площею по 0,1 га для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд у м. Буча, на підставі якого відділом Держкомзему у м. Бучі Київської області видано 111 громадянам та зареєстровано державні акти на земельні ділянки.
Також за рахунок земель НДГ «Ворзель» НАУ рішеннями Бучанської міської ради від 27.12.2012 №№ 1013/1-35-УІ, 1013/2-35-УІ передано у власність 2 громадян земельні ділянки площею по 0,1 га для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд у м. Буча, на підставі яких відділом Держкомзему у м. Бучі Київської області видано громадянам та одночасно зареєстровано державні акти на земельні ділянки, зокрема ОСОБА_81 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0574, державний акт серії ЯЙ № 932640; ОСОБА_57 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0606, державний акт серії ЯЙ № 932641.
Позивач зазначає, що вказані рішення Бучанської міської ради про припинення права постійного користування НДГ «Ворзель» НАУ земельними ділянками, передача їх у власність громадянам та видані на підставі цих рішень міської ради державні акти на право власності на земельні ділянки мають бути визнані недійсними з наступних підстав.
Відповідно до Статуту Національного аграрного університету (в редакції на час прийняття оскаржуваних рішень), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.2001 № 202, Університет є самоврядним автономним державним вищим навчальним закладом, який провадить свою діяльність відповідно до Конституції України, Законів України «Про освіту» та «Про вищу освіту», інших законів, актів Президента України та Кабінету Міністрів України, а також цього Статуту. 
Згідно з п. 2 Статуту до складу Університету входить, зокрема, навчально-дослідне господарство «Ворзель». Відповідно до Закону України «Про вищу освіту» надавати згоду на вилучення спірних земельних ділянок мав виключно Кабінет Міністрів України. Крім того, згідно з пунктом «є» ч. 3 ст. 84 та ст. 92 Земельного кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) у постійному користуванні можуть перебувати тільки землі державної та комунальної власності, а до земель державної власності, які не можуть передаватися до земель комунальної власності, належать земельні ділянки, закріплені за вищими навчальними закладами державної форми власності. Відповідно до п. 1.3 статуту Університету, затвердженого у травні 2015, органом управління Університету є центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки. 
Згідно з п. 1 положення «Про Міністерство освіти і науки України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 630 Міністерство освіти і науки України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. МОН є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.
З огляду на викладене, Перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду з цим позовом в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України, як органу управління державним майном. 
Крім того, ані Статут,  ані чинне на час прийняття спірного рішення законодавство не передбачало право Університету (в тому числі і право вченої ради університету, а також спеціально створених ним комісій) на відмову від права постійного користування земельною ділянкою державної власності. Відповідно до Закону України «Про державно-правовий експеримент розвитку місцевого самоврядування в місті Ірпені, селищах Буча, Ворзель, Гостомель, Коцюбинське Київської області» в Ірпінському регіоні (м. Ірпінь, сел. Буча, Ворзель, Гостомель, Коцюбинське) відсутня районна державна адміністрація. В той же час, вказаним законом ні Ірпінська міська рада, ні Бучанська селищна рада та їх виконавчі органи не наділені додатковими власними чи делегованими повноваженнями від органів виконавчої влади щодо розпорядження земельними ділянками державної власності. Відповідно повноваження по розпорядженню землями державної власності (на час прийняття спірного рішення) в Ірпінському регіоні здійснювала Київська обласна державна адміністрація, відповідно до ст.1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» як орган, що здійснює виконавчу владу в Київській області. 
Таким чином, Бучанська міська рада при прийнятті рішення від 02.09.2008 № 941-38-У вийшла за межі визначених законом повноважень, оскільки вирішення питання про припинення права користування Університетом зазначеними землями державної власності сільськогосподарського призначення не належало до компетенції Бучанської міської ради. 
Пунктами 1, 4 Положення про головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Мінрегіонбуду України від 03.02.2015 № 14, Головне управління Держгеокадастру в області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та йому підпорядковане. Головне управління відповідно до покладених на нього завдань, в тому числі, розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством. Отже, право розпорядження спірною земельною ділянкою має Головне управління Держгеокадастру у Київській області, тому прокуратура Київської області звернулася до суду з цим позовом також і в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області. 
Також позивач зазначає, що за інформацією Департаменту містобудування та архітектури встановлено, що перший генеральний плани м. Бучі розроблено у 1968 році. Рішенням Київської обласної ради від 30.04.2014 № 219-17-ІУ «Про встановлення меж окремих населених пунктів Київської області» затверджено проект землеустрою щодо встановлення і зміни меж селища Бучі. Відповідно до зазначеного рішення загальна площа склала 2658,1362 га. Однак, після вказаних змін меж міста на спірні земельні ділянки генеральний план міста не розроблявся та у встановленому законодавством порядку не затверджувався. Отже, вирішення питань вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи користування спірних земельних ділянок Бучанською міською радою здійснено без урахування містобудівної документації, що суперечить вимогам ст.ст. 38,39 Земельного кодексу України, ст.ст. 5, 17 Закону України «Про основи містобудування», ст.ст. 1, 13 Закону України  «Про планування і забудову територій». 
З огляду на викладене, рішення Бучанської міської ради Київської області від 02.09.2008 № 941-38-У, від 21.10.2010 № 2053/28-73-У, від 27.12.2012 №№ 1013/1-35-УІ, 1013/2-35-УІ прийняті всупереч вимогам ст.ст. 39, 84, 92 ,42 Земельного кодексу України, ст. 326 Цивільного кодексу України, ст.141 Господарського кодексу України, ст. 63 Закону України «Про вищу освіту», Закону України «Про управління об`єктами державної власності», ст. 21 Закону України «Про основи містобудування», ст.ст. 3, 12 Закону України «Про планування і забудову територій», ст.ст. 24, 25 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», у зв`язку з чим вони підлягають визнанню недійсними у судовому порядку. 
При цьому, оскільки в даному випадку порядок припинення права користування НДГ «Ворзель» НАУ земельними ділянками дотримано не було, отже всі подальші рішення Бучанської міської ради Київській області  стосовно відведення земельних ділянок є незаконними та підлягають скасуванню у судовому порядку. Особи, які отримали державні акти за оскаржуваними рішеннями Бучанської міської ради, відчужили свої земельні ділянки на підставі договорів купівлі-продажу, укладених з ОСОБА_2 , та на державних актах проставлені відмітки про реєстрацію права власності на земельні ділянки (перехід права власності до іншої особи). 
В свою чергу, за інформацією відділу Держкомзему у м. Бучі, - ОСОБА_2 об`єднала придбані земельні ділянки, в результаті чого сформовано 7 нових земельних ділянок загальною площею 11,2165 га та присвоєно наступні кадастрові номери 3210800000:01:132:0607 площею - 2,2000га, 3210800000:01:132:0608 площею - 1,9000 га, 3210800000:01:132:0609 площею - 1,6000 га, 3210800000:01:132:0610 площею - 1,4000 га,800000:01:132:0611 площею - 2,4304 га, 3210800000:01:132:0612 площею - 0,8999: га, 3210800000:01:132:0613 площею - 0,7862 га. 
Далі ОСОБА_2 відчужила земельні ділянки за вказаними новоутвореними земельними ділянками шляхом укладення договорів купівлі-продажу з ОСОБА_116 , який в свою зареєстрував право власності у встановленому законом порядку. 
Впродовж тривалого часу спірні рішення, прийняті відповідачем з порушенням вимог законодавства, не оскаржено жодним з органів, наділених відповідними повноваженнями. Більше того, до моменту пред`явлення даного позову Міністерству освіти і науки України та Головному управлінню Держгеокадастру в Київській області не було відомо про існування спірних рішень та про порушення законодавства, допущені під час їх прийняття. З огляду на викладене позивач зазначає, що прокуратурою області строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом не пропущено. 
З врахуванням викладеного позивач просив визнати недійсними рішення Бучанської міської ради Київської області:
- від 02.09.2008 року № 941-38-У «Про затвердження проекту землеустрою щодо припинення права постійного користування земельними ділянками Навчально-дослідного господарства «Ворзель» НАУ переведення їх до категорії земель житлової забудови та передачі їх до земель запасу Бучанської міської ради в межах міста Буча (мікрорайон «Рокач»)»;
- від 21.10.2010 року № 2053/28-73-У «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам», в частині затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність наступним громадянам: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_117 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_118 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_119 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , ОСОБА_52 , ОСОБА_53 , ОСОБА_54 , ОСОБА_55 , ОСОБА_56 , ОСОБА_58 , ОСОБА_59 , ОСОБА_60 , ОСОБА_61 , ОСОБА_62 , ОСОБА_63 , ОСОБА_120 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 , ОСОБА_67 , ОСОБА_68 , ОСОБА_69 , ОСОБА_70 , ОСОБА_71 , ОСОБА_72 , ОСОБА_73 , ОСОБА_74 , ОСОБА_75 , ОСОБА_76 , ОСОБА_77 , ОСОБА_78 , ОСОБА_79 , ОСОБА_80 , ОСОБА_82 , ОСОБА_83 , ОСОБА_84 , ОСОБА_85 , ОСОБА_86 , ОСОБА_87 , ОСОБА_121 , ОСОБА_89 , ОСОБА_91 , ОСОБА_90 , ОСОБА_92 , ОСОБА_93 , ОСОБА_94 , ОСОБА_95 , ОСОБА_122 , ОСОБА_97 , ОСОБА_98 , ОСОБА_99 , ОСОБА_100 , ОСОБА_101 , ОСОБА_102 , ОСОБА_123 , ОСОБА_104 , ОСОБА_124 , ОСОБА_106 , ОСОБА_107 , ОСОБА_108 , ОСОБА_109 , ОСОБА_110 , ОСОБА_111 , ОСОБА_112 , ОСОБА_113 , ОСОБА_114 , ОСОБА_115 ;
- від 27.12.2012 № 1013/1-35-УІ «Про затвердження гр. ОСОБА_81 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 »;
- від 27.12.2012 № 1013/2-35-УІ «Про затвердження гр. ОСОБА_57 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_2 ».
 - Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нельзіна Максима Сергійовича, індексний номер: 2068894 від 29.04.2013 року 17:01:29, на підставі якого зареєстровано право приватної власності ОСОБА_116 на земельну ділянку з кадастровим номером Б 210800000:01:132:0607; індексний номер: 2068119 від 29.04.2013 16:49:11, на підставі якого зареєстровано право приватної власності  ОСОБА_116  на земельну ділянку з кадастровим номером 3210800000:01:132:0608; індексний номер: 2067276 від 29.04.2013 16:36:18, на підставі якого зареєстровано право приватної власності  ОСОБА_116  на земельну ділянку з кадастровим номером 3210800000:01:132:0609; індексний номер: 2071373 від 29.04.2013 17:43:37, на підставі якого зареєстровано право приватної власності  ОСОБА_116 на земельну ділянку з кадастровим номером 3210800000:01:132:0610; індексний номер: 2071659 від 29.04.2013 17:49:51, на підставі якого зареєстровано право приватної власності ОСОБА_116  на земельну ділянку з кадастровим номером 3210800000:01:132:0611; індексний номер: 2068521 від 29.04.2013 16:55:19, на підставі якого зареєстровано право приватної власності  ОСОБА_116  на земельну ділянку з кадастровим номером 3210800000:01:132:0612; індексний номер: 2067679 від 29.04.2013 16:42:32, на підставі якого зареєстровано право приватної власності ОСОБА_116 на земельну ділянку з кадастровим номером 3210800000:01:132:0613.
Витребувати із незаконного володіння ОСОБА_116 на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області та у постійне користування Національного університету біоресурсів і природокористування України земельні ділянки: площею 2,2000 га з кадастровими номером 3210800000:01:132:0607, вартістю 3099800 грн.; площею 1,9000 га з кадастровими номером 3210800000:01:132:0608, вартістю 2677100 гривень; площею 1,6000 га з кадастровими номером 3210800000:01:132:0609, вартістю 2254400 грн.; площею 1,4000 га з кадастровими номером 3210800000:01:132:0610, вартістю 1972600 гривень; площею 2,4304 га з кадастровими номером 3210800000:01:132:0611, вартістю 3424433 грн. 60 коп.; площею 0,8999 га з кадастровими номером 3210800000:01:132:0612, вартістю 1267959 грн. 10 коп.; площею 0,7862 га з кадастровими номером 3210800000:01:132:0613, вартістю 1107755 грн. 80 коп.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 22 травня 2020 року у задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись з рішенням, Прокурор Київської області Киричук М. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.  
Вказує, що судом першої інстанції неправильно застосовано ту частину норми ч. 1 ст. 261 ЦК України, яка визначає початком перебігу позовної давності момент, коли особа могла довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, безпідставно вказавши на можливість держави бути ймовірно обізнаною про допущені порушення, посилаючись на позиції судів касаційної інстанції про можливість держави через утворені нею органи бути поінформованою про порушення права
Вказує, що у даному випадку спірні земельні ділянки мають подвійну правову природу - а саме є землями, закріпленими за вищими навчальними закладами державної форми власності та одночасно мають статус особливо цінних земель. Законодавцем особливо цінні землі сільськогосподарського призначення, закріплені за вищими навчальними закладами державної форми власності, віднесено до обмежено оборотоздатних об`єктів, які не можуть вилучатися та передаватися у приватну власність без згоди землекористувача та без погодження із Верховною Радою України. Матеріалами справи доведено, що територія, за рахунок якої Бучанською міською радою спочатку переведено до земель запасу, а потім надано у приватну власність спірні земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, із 1993 року відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії Б № 087488 на праві постійного користування належить навчально-дослідному господарству «Ворзель» Національного аграрного університету і віднесена до особливо цінних земель, а тому згідно з вимогами ст.ст. 83, 84 Земельного кодексу України є землею державної власності, яка взагалі не підлягала вилученню для подальшої передачі як у комунальну, так і у приватну власність.
Вказує, що встановивши факт порушення прав держави суд зобов`язаний обрати такий спосіб захисту порушеного права, який би у повній мірі відновив порушені інтереси держави. Зазначений захист має бути ефективним, тобто повиненздійснюватися з використанням такого способу захисту, який можевідновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтересипозивача (п. 57 постанови від 05.06.18 у справі № 338/180/17). 
Звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що заволодіння громадянами та юридичними особами обмеженими в цивільному обороті землями державної форми власності всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Отже, зайняття особливо цінних земель державного вищого навчального закладу з порушенням ЗК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки, обмеженої у цивільному обороті (п. 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.18 у справі № 504/2864/13-ц, п. 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.18 у справі № 653/1096/16-ц та п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.19 у справі № 487/10128/14-ц, які в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України є обов`язковими до застосування у спірних правовідносинах). Неможливим є одночасне подання віндикаційного та негаторного позову, й у випадках, коли такі вимоги заявлені одночасно, суд має самостійно визначити, яку вимогу по суті, а не за формою, поставив позивач, і застосувати належні норми права. Зазначений підхід відповідає принципу jura novit curia («суд знає закони»), згідно з яким неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (п. 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.19 у справі № 487/10128/14-ц). За таких обставин, відмова у позові з підстав спливу позовної давності залишає спірне майно у володінні особи, яка не є його дійсним власником, і визнаючи цей факт та по суті і не спростовуючи позовних вимог, просить застосувати наслідки нібито спливу позовної давності, а законний власник - держава, в свою чергу, попри гарантії недоторканості та непорушності права власності, у тому числі і державної, не може отримати судового захисту свого права
Вважає, що суд першої інстанції дійшовши висновку про протиправнеприпинення права постійного користування на особливо цінні землідержавного вищого навчального закладу і надання її в подальшому у приватнувласність, суд мав застосовувати до спірних правовідносин також відповідніч. 2 ст. 152 ЗК України з врахуванням приписів cт. 391ЦК України.
Зазначає, що висновки суду про початок перебігу позовної давності у 2008 році не ґрунтуються на вимогах законодавства та не підтверджуються наявними матеріалами справи, оскільки вони не містять доказів інформування ні прокурора, ні визначених ним позивачів - Міністерства освіти і науки України чи Головного управління Держгеокадастру у Київській області, які взагалі не були учасниками спірних правовідносин, про факти порушень при прийнятті оскаржуваних рішень всупереч встановленому законодавством порядку. 
Зокрема, не обґрунтовує правомірності припинення права постійного користування спірною земельною ділянкою і висновок державної землевпорядної експертизи № 11 а-91е від 04.08.08 та лист-згода НУБІП від 27.12.07 № 3913 на вилучення спірної земельної ділянки, які в силу вимог ст. 19 Конституції України повинні відповідати закону. При цьому, прокурор не міг навіть припустити, що вказані органи будуть діяти всупереч інтересам держави, з перевищенням наданої компетенції та виключно в інтересах приватних осіб, у зв`язку з чим такі висновки не можуть слугувати достатньою правовою підставою ні для визнання оскаржуваних рішень такими, що відповідають вимогам закону, оскільки вони з самого початку з моменту їх видання суперечать вимогам діючого законодавства, ні в якості початку відліку позовної давності через їх оманливість. 
Посилаючись на можливість проведення у відповідності до положень ст. 81 Статуту НУБІП конференції трудового колективу, обговорення на ній фактів вилучення спірної землі з користування університету та подання відповідного звіту до Кабінету Міністрів України, судом залишено поза увагою, що докази проведення такої конференції в матеріалах справи відсутні, що вказує на відсутність доказів обізнаності зазначених державних установ про допущені порушення. В свою чергу, жодних доказів своєчасного виявлення органами державного контролю зазначених у позові порушень та інформування про такі порушення прокурора чи визначених ним позивачів матеріали справи не містять і відповідачами не надано, як і не надано доказів про реальну можливість раніше з`ясувати достовірні дані про факт незаконного відчуження спірної землі та про осіб-порушників, у тому числі через відсутність будь-яких дій щодо освоєння спірних земель їх першими й наступними набувачами з моменту виділення землі і до цього часу. 
Посилання ж суду першої інстанції на нібито інформування Бучанською міською радою в 2008 році органів прокуратури про прийняття оскаржуваних рішень та проведення перевірки законності таких рішень також не свідчить про обізнаність прокурора безпосередньо з фактами допущених порушень при їх прийнятті, оскільки у справі відсутні належні і достатні докази як такого інформування, так і встановлення станом на 2008 рік прокурором фактів допущених порушень за результатами проведення будь-яких перевірок з даного питання. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_125 , вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що прокуратура звернулась до суду з даним позовом через 8 років після відповідної перевірки та встановлення факту зміни власника спірної земельної ділянки, а тому пропустила передбачений законом строк позовної давності та не порушувала питання про поновлення такого строку.   
В судовому засіданні представник Прокурора Київської області  Івашин О.Є. підтримав доводи апеляційної скарги та просив скаргу задовольнити.
Представник відповідача Бучанської міської ради - Беляков М.С. та представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_125   вважали доводи апеляційної скарги необґрунтованими та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, тому колегією суддів визнано за можливе розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає  виходячи з наступного.
 
Як вбачається з матеріалів справи, з даним позовом Перший заступник прокурора Київської області звернувся до Ірпінського міського суду Київської області 08 серпня 2016 року.
У судовому засіданні 30 вересня 2016 року Ірпінський міський суд Київської області ухвалив залучити до участі у справі як відповідача ОСОБА_1 в порядку правонаступництва після смерті ОСОБА_116 .
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 20 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 21 лютого 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2017 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Першого заступника прокурора Київської області на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 20 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 21 лютого 2017 року відмовлено.
Постановою Великої Палати  Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року  було задоволено заяву  заступника Генерального прокурора України та скасовано ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2017 року,  ухвалу Апеляційного суду Київської області від 21 лютого 2017 року  та рішення Ірпінського міського суду Київської області від 20 жовтня 2016 року, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Скасовуючи вищевказані судові рішення, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд дійшов суперечливих висновків, що позивач (МОН України) не має повноважень на розпорядження спірними земельними ділянками, оскільки їх розпорядником є Кабінет Міністрів України, про що зазначає й сам прокурор, проте відмовив у задоволенні позову з тієї підстави, що позивач заявив позов з пропуском позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем. При цьому суд не зазначив, стосовно якого з трьох позивачів - МОН України, Головного управління Держгеокадастру у Київській області, НУБіП України - зроблено такий висновок, та не встановив початку перебігу позовної давності для них.
Також  зазначено, що у судових рішеннях не наведено будь-яких висновків щодо наявності або відсутності порушених прав або охоронюваних законом інтересів позивачів, без яких дійти висновків про наявність чи відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності неможливо. Суди не встановили обставин, необхідних для правильного вирішення справи, не з`ясували та не перевірили, з якого моменту позивачі довідалися або могли довідатися про порушення свого права. 
 
Оскаржуваним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 22 травня 2020 року у задоволенні позову відмовлено. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, виконавчим комітетом Бучанської селищної ради Дослідній станції м`ясного тваринництва у 1993 році було видано державний акт серії Б № 087488 на право користування землею площею 270 га для ведення сільського господарства на території Бучанської селищної ради Київської області, що підтверджується  копією зазначеного Державного акту (а.с.24-28 т 1). 
Правонаступником Дослідної станції м`ясного тваринництва є навчально-дослідне господарство «Ворзель» Національного аграрного університету (на даний час відокремлений підрозділ НУБіП «Навчально-дослідне господарство «Ворзель» і постановою Кабінету Міністрів України від 30.10.2008 № 945 Національний аграрний університет перейменовано в Національний університет біоресурсів і природокористування України).
Згідно з листом, адресованим голові Бучанської міської ради від 27.12.2007 № 3913, вченою радою Національного аграрного університету, розглянувши лист Бучанської міської ради від 14.12.2007 № 04-09/1054, погоджено передачу земельної ділянки площею 24 га у мікрорайоні «Рокач» із землекористування НДГ «Ворзель» НАУ до земель запасу м. Буча.  (а.с.29 т.1)
У подальшому Бучанською міською радою 02.09.2008 року було прийнято рішення № 941-38-У, яким затверджено проект землеустрою щодо припинення права постійного користування земельними ділянками площею 24 га НДГ «Ворзель»  НАУ в межах міста Буча (мікрорайон «Рокач»), припинено право постійного користування вказаної установи зазначеними ділянками, прийнято їх до земель запасу Бучанської міської ради та переведено до категорії земель житлової забудови (а.с.30 т1).
За рахунок вказаних земель рішенням Бучанської міської ради від 21.10.2010 № 2053/28-73-У передано у власність 111 громадян земельні ділянки площею по 0,1 га для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд у м. Буча, на підставі якого відділом Держкомзему у м. Бучі Київської області видано громадянам та одночасно зареєстровано державні акти на земельні ділянки, зокрема:
-  ОСОБА_3  площею 0,1000 га, кадастровий номер 5210800000:01:132:0452, державний акт серії ЯЛ № 359192; 
-  ОСОБА_4 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0453, державний акт серії ЯЛ№ 359193; 
- ОСОБА_5 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0454, державний акт серії ЯЛ № 359190; 
- ОСОБА_126 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 5210800000:01:132:0455, державний акт серії ЯЛ№ 359188; 
- ОСОБА_7 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0456, державний акт серії ЯЛ № 359191; 
- ОСОБА_8 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0457, кадастровий номер серії ЯЛ № 359195; 
- ОСОБА_9  - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0458, державний акт серії ЯЛ №359193; 
- ОСОБА_10 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0459, державний акт серії ЯЛ№ 359187; 
- ОСОБА_11  - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0460, державний акт серії ЯЛ №359184; 
- ОСОБА_12 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0461, державний акт серії ЯЛ№ 360089;
- ОСОБА_13 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0462, державний акт серії ЯЛ№ 360090; 
- ОСОБА_14 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0463, державний акт серії ЯЛ № 360091;
- ОСОБА_15 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0464, державний акт серії ЯЛ№ 360092; 
- ОСОБА_16 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0467, державний акт серії ЯЛ№ 360093;
- ОСОБА_17 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0468, державний акт серії ЯЛ№ 360094; 
- ОСОБА_18 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0469, державний акт серії ЯЛ № 360095; 
- ОСОБА_19 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0470, державний акт серії ЯЛ№ 360096; 
- ОСОБА_20 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0471, державний акт серії ЯЛ№ 360097; 
- ОСОБА_21 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0472, державний акт серії ЯЛ№ 604051; 
- ОСОБА_22 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0474, державний акт серії ЯЛ № 604052;
-  ОСОБА_23 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0475, державний акт серії ЯЛ№ 604058; 
- ОСОБА_24 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0476, державний акт серії ЯЛ№ 604059; 
- ОСОБА_25 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0487, державний акт серії ЯЛ№ 604068; 
- ОСОБА_26 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0488, державний акт серії ЯЛ № 604076; 
- ОСОБА_27 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0489, державний акт серії ЯЛ № 604077; 
- ОСОБА_28 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0490, державний акт серії ЯЛ № 604080; 
- ОСОБА_29  - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0491, державний акт серії ЯЛ № 604062; 
- ОСОБА_30 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0493, державний акт серії ЯЛ№ 604072; 
- ОСОБА_31  - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0494, державний акт серії ЯЛ№ 604069;
- ОСОБА_32  - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0495, державний акт серії ЯЛ№ 604056; 
- ОСОБА_33  - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0497, державний акт серії ЯЛ№ 604063; 
- ОСОБА_34 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0498, державний акт серії ЯЛ№ 604054; 
- ОСОБА_35 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0499, державний акт серії ЯЛ № 604055; 
- ОСОБА_36  - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0500, державний акт серії ЯЛ№ 604066; 
- ОСОБА_37  - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0501, державний акт серії ЯЛ № 604065; 
- ОСОБА_38 - площею 0,0942 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0502, державний акт серії ЯЛ№ 604064; 
- ОСОБА_39  - площею 0,0942 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0503, державний акт серії ЯЛ№ 604067; 
- ОСОБА_40  - площею 0,0942 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0504, державний акт серії ЯЛ№ 360098; 
- ОСОБА_41 - площею 0,0942 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0505, державний акт серії ЯЛ № 360099; 
- ОСОБА_42 - площею 0,0942 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0506, державний акт серії ЯЛ№ 360100; 
- ОСОБА_43 - площею 0,0942 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0507, державний акт серії ЯЛ№ 360101; 
- ОСОБА_44 - площею 0,0942 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0508, державний акт серії ЯЛ № 360102; 
- ОСОБА_45 - площею 0,0942 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0509, державний акт серії ЯЛ№ 360103; 
- ОСОБА_118  - площею 0,0942 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0510, державний акт серії ЯЛ№ 360104; 
- ОСОБА_47  - площею 0,0942 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0511, державний акт серії ЯЛ№ 360105; 
- ОСОБА_48 - площею 0,0942 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0512,державний акт серії ЯЛ № 360106; 
- ОСОБА_127 - площею 0,0942 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0513, державний акт серії ЯЛ № 306107; 
- ОСОБА_50 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0525, державний акт серії ЯЛ№ 360119; 
- ОСОБА_51 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0526, державний акт серії ЯЛ№ 360120; 
- ОСОБА_52 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0527, державний акт серії ЯЛ№ 360121; 
- ОСОБА_53 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0528, державний акт серії ЯЛ№ 360122;
-  ОСОБА_54 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0529, державний акт серії ЯЛЛ° 360123;
-  ОСОБА_55 - площею 0,1000 га, "кадастровий номер 3210800000:01:132:0530, державний акт серії ЯЛ № 360124; 
- ОСОБА_56 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0531, державний акт серії ЯЛ .№ 360125; 
- ОСОБА_58 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0533, державний акт серії ЯЛ№ 360127; 
- ОСОБА_59 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0534, державний акт серії ЯЛ№ 360128; 
- ОСОБА_60 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0535, державний акт серії ЯЛ№ 360120;
- ОСОБА_61 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0536, державний акт серії ЯЛ№ 360130; 
- ОСОБА_62  - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0537, державний акт серії ЯЛ№ 360131; 
- ОСОБА_63 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0538, державний акт серії ЯЛ№ 360132; 
- ОСОБА_128 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0539, державний акт серії ЯЛ№ 360133; 
- ОСОБА_65 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0540, державний акт серії ЯЛ№ 360134; 
- ОСОБА_66 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0541, державний акт серії ЯЛ № 360135; 
- ОСОБА_67  - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0542, державний акт серії ЯЛ № 360136;
-  ОСОБА_68 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0543, державний акт серії ЯЛ№ 360137; 
-   ОСОБА_69  - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0544, державний акт серії ЯЛ № 360138;
- ОСОБА_70 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0545, державний акт серп ЯЛ№ 360139; 
- ОСОБА_71 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0546, державний акт серії ЯЛ№ 360140; 
- ОСОБА_72 - площею 0,1000 га,кадастровий номер 3210800000:01:132:0547, державний акт серії ЯЛ №360141,
- ОСОБА_73 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0548, державний акт серії ЯЛ№ 360142; 
- ОСОБА_74 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0549, державний акт серії ЯЛ № 360143; 
- ОСОБА_75 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0550, державний акт серії ЯЛ№ 360144; 
- ОСОБА_76 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0551, державний акт серії ЯЛ№ 360145; 
- ОСОБА_77 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0570, державний акт серії ЯЛ№ 360164; 
- ОСОБА_78 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0571, державний акт серії ЯЛ№ 360165; 
- ОСОБА_79 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0572, державний акт серії ЯЛ № 359242; 
- ОСОБА_80 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0573, державний акт серії ЯЛ№ 359243; 
- ОСОБА_82 площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0575, державний акт серії ЯЛ№ 359245; 
- ОСОБА_83 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0576, державний акт серії ЯЛ № 359246; 
- ОСОБА_84 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0577, державний акт серії ЯЛ№ 359247;
- ОСОБА_85 - площею 0,0954 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0521, державний акт серії ЯЛ № 360115; 
- ОСОБА_86 - площею 0,0954 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0522, державний акт серії ЯЛ № 360116; 
- ОСОБА_87 - площею 0,0954 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0523, державний акт серії ЯЛ № 360117; 
- ОСОБА_129 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0524, державний акт серії ЯЛ№ 360118; 
- ОСОБА_89  - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0553, державний акт серії ЯЛ № 360147; 
- ОСОБА_91  - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0555, державний акт серії ЯЛ № 360149; 
- ОСОБА_90 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0552, державний акт серії ЯЛ №: 360146;
- ОСОБА_92 площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0554, державний акт серії ЯЛ№ 360148; 
- ОСОБА_93 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0466, державний акт серії ЯЛ № 359185; 
- ОСОБА_94  - площею 0,1000га,кадастровий номер 3210800000:01:132:0481, державний акт серії ЯЛ№ 604074;
-  ОСОБА_95  - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0482, державний акт серії ЯЛ№ 604073; 
- ОСОБА_96  - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0483, державний акт серії ЯЛ№ 604070; 
- ОСОБА_97  - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0484, державний акт серії ЯЛ№ 604075;
- ОСОБА_98 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0485, державний акт серії ЯЛ № 604078; 
- ОСОБА_99 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0486, державний акт серії ЯЛ № 604079; 
- ОСОБА_100 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0514, державний акт серії ЯЛ№ 360108; 
- ОСОБА_101 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0515, державний акт серії ЯЛ № 360109; 
-   ОСОБА_102 - площею 0,1000 га, 
- ОСОБА_103 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0517, державний акт серії ЯЛ № 360111; 
- ОСОБА_104 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0518 державний акт серії ЯЛ№ 360112; 
- ОСОБА_130 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0519, державний акт серії ЯЛ№ 360113; 
- ОСОБА_106 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0520, державний акт серії ЯЛ № 360114; 
- ОСОБА_107 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0448, державний акт серії ЯЛ № 359198; 
- ОСОБА_108 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0449, державний акт серії ЯЛ№ 359197; 
- ОСОБА_109 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0450, державний акт серії ЯЛ№ 359194; 
- ОСОБА_110 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0451, державний акт серії ЯЛ № 359186; 
- ОСОБА_111 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0477, державний акт серії ЯЛ № 604060; 
- ОСОБА_112 - площею 3.1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0478, державний акт серії ЯЛ № 604061; 
- ОСОБА_113 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0479, державний акт серії ЯЛ № 604071;
-  ОСОБА_114 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0480, державний акт серії ЯЛ№ 604053;
-  ОСОБА_115 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 210800000:01:132:0496, державний акт серії ЯЛ № 604057.
Крім того, за рахунок земель НДГ «Ворзель» НАУ рішеннями Бучанської міської ради від 27.12.2012 №№ 1013/1-35-УІ, 1013/2-35-УІ передано у власність 2 громадян земельні ділянки площею по 0,1 га для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд у м. Буча, на підставі яких відділом Держкомзему у м. Бучі Київської області видано громадянам та одночасно зареєстровано державні акти на земельні ділянки, зокрема ОСОБА_81 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0574, державний акт серії ЯЙ № 932640; ОСОБА_57 - площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210800000:01:132:0606, державний акт серії ЯЙ № 932641. Наведені обставини справи підтверджуються копією рішення ради від 21.10.2010р, додатком до даного рішення та копіями рішень ради від 27.12.2012р (а.с.31-38 т.1).
У подальшому особи, які отримали державні акти за оскаржуваними рішеннями Бучанської міської ради, відчужили свої земельні ділянки на підставі договорів купівлі-продажу, укладених з ОСОБА_2 , та на державних актах були проставлені відмітки про реєстрацію права власності на земельні ділянки (перехід права власності до іншої особи).
В свою чергу, за інформацією відділу Держкомзему у м. Бучі,  ОСОБА_2 об`єднала придбані земельні ділянки, в результаті чого сформовано 7 нових земельних ділянок загальною площею 11,2165 га та  присвоєно наступні кадастрові номери 3210800000:01:132:0607 площею - 2,2000га, 3210800000:01:132:0608 площею - 1,9000 га, 3210800000:01:132:0609 площею - 1,6000 га, 3210800000:01:132:0610 площею - 1,4000 га,800000:01:132:0611 площею - 2,4304 га, 3210800000:01:132:0612 площею - 0,8999: га, 3210800000:01:132:0613 площею - 0,7862 га.
ОСОБА_2 відчужила земельні ділянки за вказаними новоутвореними земельними ділянками шляхом укладення договорів купівлі-продажу з ОСОБА_116 , який в свою зареєстрував право власності у встановленому законом порядку, що підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об`єкта нерухомого майна № № 35004711, 35005591, 35006785, 3500 6156, 35008459, 35009070, 35009381 (а.с.48-87 т 1). 
 
Частиною другою статті 84 ЗК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин встановлено, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі КМУ, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.
Частиною першою статті 92 ЗК України передбачено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Згідно з частиною третьою статті 149 ЗК України сільські, селищні ради мають право вилучати земельні ділянки комунальної власності відповідних територіальних громад, які перебувають у постійному користуванні, для всіх потреб, крім особливо цінних земель.
Пунктом 12 Перехідних положень ЗК України, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.
Частиною першою статті 116 ЗК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.
Статтею 141 ЗК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено підстави припинення права користування земельною ділянкою, зокрема й добровільну відмову від права користування земельною ділянкою.
Частинами третьою, четвертою статті 142 ЗК України передбачено, що припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.
Частиною четвертою статті 63 Закону України «Про вищу освіту», чинного на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено, що основні фонди,оборотні кошти та інше майно державних навчальних закладів, установ організацій та підприємств системи освіти не підлягають вилученню.
Відповідно до ч. 2 п. 16 ст. 32 Закону України «Про вищу освіту»  керівник вищого навчального закладу відповідає за провадження освітньої діяльності у вищому навчальному закладі, за результати фінансово-господарської діяльності, стан і збереження будівель та іншого майна.
Відповідно до Статуту Національного аграрного університету (в редакції час прийнятті оскаржуваних рішень), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.2001 № 202, Університет є самоврядним автономним державним вищим навчальним закладом, який провадить свою діяльність відповідно до Конституції України, Законів України «Про освіту» та «Про вищу освіту», інших законів, актів Президента України та Кабінету Міністрів України, а також цього Статуту.
Згідно з п. 2 Статуту до складу Університету входить, зокрема, навчально-дослідне господарство «Ворзель», яке є структурним підрозділом Національного університету біоресурсів і природокористування України, який у свою чергу є державним вищим навчальним закладом та відноситься до сфери управління Міністерства освіти та науки України.
Відповідно до ч. 6 ст. 18 Закону України «Про освіту» (в редакції чинній на момент прийняття спірного рішення), навчальні заклади діють на підставі власних статутів, затверджених міністерствами, відомствами України, яким підпорядковані навчальні заклади.
Частиною другою статті 63 Закону України «Про вищу освіту» встановлено, що за вищим навчальним закладом з метою забезпечення діяльності, передбаченої його статутом, і відповідно до закону та його організаційно-правової форми власником (власниками) закріплюються на правах оперативного управління або передаються у власність будівлі, споруди, майнові комплекси, обладнання, а також інше необхідне майно.
Майно, що знаходиться у державній і комунальній власності і передане в оперативне управління вищим навчальним закладам державної і комунальної форм власності, не підлягає вилученню або передачі будь-яким підприємствам, установам, організаціям, крім випадків, передбачених законодавством. Повноваження власника (власників) щодо розпорядження державним майном у системі вищої освіти реалізуються відповідно до законів.
Частиною другою статті 29 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що вищі навчальні заклади мають право користуватися земельними ділянками в порядку, встановленому Земельним кодексом України. Порядок використання земель, відведених у постійне користування Університету, міститься і в пункті 79 Статуту Університету, відповідно до якого питання вилучення земель, відведених у постійне користування Університету (в тому числі його навчально-дослідних господарств та дослідних станцій), вирішуються відповідно до Земельного кодексу України.
Також пунктом 6 Статуту Університету передбачено, що самоврядність (автономія) Університету згідно з цим Статутом передбачає самостійне використання майна, переданого Університету в оперативне управління, в тому числі для провадження господарської діяльності, надання нього майна в оренду та в користування без права викупу, а також безстрокове та безоплатне користування виділеними Університету земельними ділянками з правом надання їх у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди.(а.с.149-186 т 2)
Оскільки Статут Університету затверджено власником (органом управління) переданого йому в оперативне управління державного майна та у постійне користування земельних ділянок державної власності - Кабінетом Міністрів України, вирішення питання землекористування шляхом добровільної відмови від права користування державними землями не належало до компетенції Університету.
Крім того, згідно з пунктом «є» ч. 3 ст. 84 та ст. 92 Земельного кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) у постійному користуванні можуть перебувати тільки землі державної та комунальної власності, а до земель державної власності, які не можуть передаватися до земель комунальної власності, належать земельні ділянки, закріплені за вищими навчальними закладами державної форми власності.
Згідно з п. 1 положення «Про Міністерство освіти і науки України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 630 Міністерство освіти і науки України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.
Міністерство освіти і науки України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.
 
З врахуванням викладеного, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що надавати згоду на вилучення спірних земельних ділянок мав виключно Кабінет Міністрів України.  Ні Статут Університету, ні чинне на час прийняття спірного рішення законодавство не передбачало право Університету на відмову від права постійного користування земельною ділянкою державної власності.
Згідно ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Частиною 3 зазначеної статті визначено, що районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб.
Відповідно до приписів ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України, розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності на даний час здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальними органами.
Пунктами 1, 4 Положення про головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Мінрегіонбуд України від 03.02.2015 № 14, Головне управління Держгеокадастру в області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та йому підпорядковане. Головне управління відповідно до покладених на нього завдань, в тому числі, розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.
Постановою Верховної Ради України від 09.02.2006 № 3434-ІУ селище міського типу Буча Ірпінської міської ради Київської області віднесено до категорії міст та надано статус міста обласного значення.
Таким чином, оскільки земельні ділянки Університету, які розташовані у межах міста Буча, перебували у державній власності, суд першої інстанції дійшов висновку, що вирішення питання про припинення права користування Університетом означеними землями не належало до компетенції Бучанської міської ради .
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що Національний аграрний університет у 2007 році не мав повноважень на надання згоди щодо передачі земельної ділянки площею 24 га у мікрорайоні «Рокач» із землекористування НДІ до земель запасу міста Буча, а відповідно Бучанська міська рада при прийнятті рішення №941-38-У від 02.09.2008 року про припинення права користування Навчально-дослідному господарству «Ворзель» НАУ земельною ділянкою площею 24 га (мікрорайон «Рокач») вийшла за межі наданих їй чинним законодавством повноважень.
Рішенням Київської обласної ради від 22.10.2004 № 219-17-ІУ «Про встановлення меж окремих населених пунктів Київської області» затверджено «Проект землеустрою щодо встановлення і зміни меж селища Бучі». Відповідно до зазначеного рішення загальна площа склала 2658,1362 га. У 2010 році межі м. Буча були винесені в натурі відповідно до технічної документації. Доказів тих обставин, що спірні земельні ділянки площею 24 га входили в зазначені межі населеного пункту Буча, суду надано не було.
Враховуючи викладене, суд вважав, що після вказаних змін меж міста на спірні земельні ділянки генеральний план міста не розроблявся та у встановленому законодавством порядку не затверджувався.
Отже, вирішення питань вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи користування спірних земельних ділянок Бучанською міською радою здійснено без урахування містобудівної документації, що суперечить вимогам ст.ст. 38,39 Земельного кодексу України, ст.ст. 5, 17 Закону України «Про основи містобудування», ст. 326 ЦК України, ст. 63 Закону України « Про вищу освіту», ст. 21 Закону України «Про основи містобудування», ст. 1, 3,12, 13 Закону України «Про планування і забудову територій», ст.24.25 Закону України « Про регулювання містобудівної документації».
 
Приймаючи 02 вересня 2008 року рішення № 941-38-V, яким затверджено проект землеустрою щодо припинення права постійного користування земельними ділянками загальною площею 24 га НДГ «Ворзель» НАУ в межах м. Бучі (мікрорайон «Рокач») Київської області, Бучанською міською радою не враховано положень частини третьої статті 142 ЗК України щодо встановленого законодавством порядку припинення права постійного користування земельною ділянкою внаслідок добровільної відмови землекористувача, зокрема не перевірено наявності правових підстав для прийняття такого рішення з урахуванням юридичного статусу землекористувача, положень його правовстановлюючих документів, а також виходячи з належності спірної земельної ділянки до земель державної власності.
Недотримання Бучанською міською радою вказаних вимог та неотримання на момент прийняття оскаржуваного рішення органом місцевого самоврядування (02 вересня 2008 року) необхідної згоди органу влади, вилучення цієї земельної ділянки свідчить, що рішення про припинення права постійного користування НДГ «Ворзель» НАУ зазначеною земельною ділянкою, прийняття її до земель запасу Міської ради та переведення до категорії земель житлової забудови не відповідає вимогам як ЗК України, так і статті 63 Закону України «Про вищу освіту», чинного на момент виникнення спірних правовідносин, і прийняте органом місцевого самоврядування за межами власних повноважень, наданих йому Конституцією та законами України, оскільки за змістом статті 12 ЗК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності і вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу, однак не земель державної власності.   Тобто припинення права постійного землекористування НДГ «Ворзель» НАУ повинно здійснюватися власником земельної ділянки, а не органом місцевого самоврядування.
Враховуючи викладене суд вважав, що при прийнятті оскаржуваних рішень Бучанської міської ради № 941-38-V від 02.09.2008р «Про затвердження проекту землеустрою щодо припинення права постійного користування земельними ділянками Навчально-дослідного господарства «Ворзель» НАУ переведення їх до категорії земель житлової забудови та передачі їх до земель запасу Бучанської міської ради в межах міста Буча (мікрорайон «Рокач»), наступних рішень ради від 21.10.2010 № 2053/28-73-У «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам»,  від 27.12.2012 № 1013/1-35-УІ «Про затвердження ОСОБА_81 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 », від 27.12.2012 № 1013/2-35-УІ «Про затвердження ОСОБА_57 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_2 » були порушені права та законні інтереси Міністерства освіти і науки України, головного управління Держгеокадастру у Київській області та Національного університету біоресурсів і природокористування України.
Таким чином, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції визнав  позовні вимоги обґрунтованими.  
 Разом з тим, встановивши наявність правових підстав для задоволення пред`явленого прокурором позову, суд першої інстанції дійшов висновку  про пропуск позовної давності для звернення з вимогою про захист порушеного права держави, оскільки як прокуратура Київської області, так і Міністерство освіти і науки України, Головне управління Держгеокадастру в Київській області та Національний університет біоресурсів і природокористування України вже в момент переведення ділянки площею 24 га до земель запасу Бучанської міської ради були обізнані про такі дії, та відповідно мали можливість подати до суду позов про захист порушених прав та інтересів держави. Відповідно, ними без поважних причин було пропущено трирічний строк позовної давності.
 
З висновками суду першої інстанції про необхідність відмови у позові з підстав пропуску позовної давності колегія суддів погоджується, вважає рішення суду законним і обґрунтованим. 
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з частиною другою статті 2 ЦК України учасником цивільних відносин є, зокрема, держава Україна, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.
Частиною другою статті 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Одним з таких органів є прокуратура, на яку статтею 131-1 Конституції України, покладено представництво інтересів держави у в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Європейський суд з прав людини у справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу.
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин
Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.  Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки  (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц .
У цивільному законодавстві закріплені об`єктивні межі застосування позовної давності. Вони встановлюються: (а) прямо (стаття 268 ЦК України); (б) опосередковано, тобто з урахуванням сутності заявленої позовної вимоги (пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).
Статті 387 і 388 ЦК України не вказують на те, що приписи про позовну давність не застосовуються до правовідносин, врегульованих приписами вказаних статей, а стаття 268 цього кодексу не передбачає, що вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння належить до вимог, на які позовна давність не поширюється. Крім того, сутність вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння не виключає застосування до неї позовної давності.
Європейський суд з прав людини  у рішенні від 18 березня 2008 року в справі «Dacia S.R.L.» проти Молдови» (Dacia S.R.L. v. Moldova, заява № 3052/04) встановив, що припис Цивільного кодексу Молдови, згідно з яким позовна давність не поширювалася на позови державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння інших організацій чи громадян, сам по собі суперечить статті 6 Конвенції, оскільки у справі не було надано жодних аргументів на обґрунтування того, чому державні організації у цих випадках мають бути звільнені від обов`язку додержувати установлених строків давності, котрі б в аналогічних ситуаціях перешкодили розгляду позовів, поданих приватними особами чи компаніями. Це, на думку ЄСПЛ, потенційно може призводити до руйнування багатьох усталених правовідносин і надає дискримінаційну перевагу державі без будь-якої переконливої підстави. ЄСПЛ констатував, що зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовну давність було застосовано без дискримінації на користь держави, є несумісним із принципом правової визначеності (§ 77).
На віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність. Для уникнення дискримінаційної переваги цих суб`єктів порівняно з іншими суб`єктами права вони мають нести ризик застосування наслідків спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів.
Зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісною з принципом правової визначеності.
 
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини другої статті 45 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року). Аналогічний припис закріплений у частині четвертій статті 56 ЦПК України, чинного з 15 грудня 2017 року.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Отже, якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі  № 6-1852цс16 і Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц та від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц).
У постанові по справі № 6-152цс14 від 29.10.2014 Верховний Суд України зазначив, що перебіг позовної давності починається з моменту, коли державний орган дізнався про порушення свого права, а не з моменту проведення прокуратурою перевірки.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19) зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.
 
У жовтні 2016 року представником Бучанської міської ради було подано до суду першої інстанції заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності.
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, листом Прокурора м. Ірпеня прокуратури Київської області 05.11.2008 року за № 38-9313 прокурором було висунуто вимогу Бучанському міському голові надати до прокуратури м. Ірпеня у строк до 07.11.2008 року інформацію про те, у кого перебуває в користуванні земельна ділянка, загальною площею 24 га, в м. Буча у мікрорайоні «Рокач», яка рішенням двадцять четвертої сесії п`ятого скликання Бучанської міської Ради від 27.12.2007 року № 588-24-V прийнята до земель запасу Бучанської міської ради та дано дозвіл на складання проекту землеустрою, щодо прийняття вказаної земельної ділянки. Крім того, зазначити чи надавалась вказана земельна ділянка в оренду, користування будь-яким фізичним або юридичним особам, якщо так, то зазначити кому саме (прізвище, ім`я, по-батькові, назву юридичної особи, адреса), яким рішенням, із наданням належним чином завірених копій рішень з додатками. Зазначену інформацію прокурор просив надати відповідно до ст. 8,20 Закону України «Про прокуратуру» у зв`язку із проведенням прокуратурою перевірки (а.с.217, том 1).
У відповідь на вищевказаний лист 07 листопада 2008 року виконавчий комітет Бучанської міської ради надав відповідь за № 04-08/2864 про те, що Бучанською міською радою прийнято рішення № 941-38-V від 02 вересня 2008 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо припинення права постійного користування земельними ділянками Навчально-дослідного господарства «Ворзель» НАУ переведення їх до категорії земель житлової забудови та передачу їх до земель запасу Бучанської міської ради в межах м. Буча (мікрорайон «Рокач»). Бучанською міською радою не приймалось рішень щодо надання вищевказаних земельних ділянок в оренду чи в користування будь-яким фізичним або юридичним особам (а.с.216, том 1).
Крім того, як встановив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 23.09.2020 року у справі № 911/695/17, в якій предметом дослідження також було отримання прокурором відповіді на аналогічну вимогу в порядку загального нагляду у 2008 році щодо рішення Бучанської міської ради від 02.09.2008 року за № 941-38-V, прокурор дізнався про порушення прав та інтересів держави з моменту отримання відповіді на свою вимогу про надання документів у порядку загального нагляду.
Отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ще в 2008 році прокуратура була обізнана зі змістом оспорюваного рішення Бучанської міської ради № 941-38-У від 02.09.2008 року і в повному обсязі здійснила його перевірку. Натомість позов прокуратурою було подано лише в 2016 році, тобто через 8  років після такої перевірки.
 
Прокурором визначено декілька позивачів у даній справі :  Національний університет біоресурсів і природокористування України як законний користувач спірною землею, Міністерство освіти і науки України як орган управління державним майном Університету і Головне управління Держгеокадастру у Київській області як орган, що на момент подання позову наділений правом розпорядження земельною ділянкою.
Щодо обізнаності Національного університету біоресурсів і природокористування України про ймовірне порушення законних прав та інтересів держави, то  судом першої інстанції було встановлено, що  саме Національний аграрний університет надав Бучанській міській раді лист - згоду про вилучення земельної ділянки площею 24 га до земель запасу Бучанської міської ради. А цьому передувало засідання вченої ради НАУ, що зафіксовано у витягу із протоколу засідання.  Вчена рада Національного університету біоресурсів і природокористування України самостійно надавала згоду на переведення до земель запасу Бучанської міської ради , що підтверджується листом за підписом ректора Університету від 27.12.2007 року № 3913 ( а.с. 29, т. 1).
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що  Національний університет біоресурсів і природокористування України знав про можливі порушення його майнових прав в межах строку позовної давності, однак не вжив жодних заходів реагування.
Щодо обізнаності Міністерства освіти і науки України про ймовірне порушення законних прав та інтересів держави, то судом було встановлено, що згідно з п. 81 Статуту Національного аграрного університету,  затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 202 від 01.03.2001 «Про Національний аграрний університет» (в чинній на той момент редакції), звіт про діяльність Університету щороку заслуховується на конференції трудового колективу за участі представників наглядової ради і подається Кабінетові Міністрів України , Мінагрополітики та Міністерству освіти і науки (а.с.162 т2).
Відповідно до п. 66 зазначеного Статуту Національного аграрного університету при Університеті було створено наглядову раду, до складу якої згідно Розпорядження Кабінету Міністрів України від 27.12.2006 № 657-р «Про склад наглядової ради Національного аграрного університету» входили в т. ч. Віце-прем`єр-міністр України, який був першим заступником її голови, а також Міністр освіти України (а.с.162 т2).
Відповідно до п.4 Положення «Про Міністерство освіти і науки України», затвердженого Кабінетом Міністрів України від 19.12.2006 №1757, МОН відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, здійснює відповідно до законодавства функції з управління об`єктами державної власності, що належать до сфери його управління (підпункт 38).
Згідно п.5 вказаного Положення МОН має право одержувати в установленому порядку від центральних та місцевих органів виконавчої влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, а також від підприємств, установ та організацій інформацію і матеріали, необхідні для виконання покладених на Міністерство завдань (підпункт 2).
Міністерство освіти і науки України відповідно до п.1.3. Статуту Університету як центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки, є органом управління Університету.
Отже, Міністерство освіти та науки України як орган управління Університетом, здійснювало також управління об`єктами державної власності, що перебували в користуванні Університету, та мало можливість відповідно до положень Статуту Університету бути обізнаним щодо дій Університету по відношенню до земельних ділянок, наданих йому в користування.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що Міністерство освіти і науки України було обізнано або могло бути обізнано про фактичні обставини переведення земельної ділянки площею 24 га до земель запасу Бучанської міської ради.
Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що в матеріалах справи відсутні докази проведення конференції трудового колективу НУБІП та обговорення на ній факту вилучення спірної землі з користування Університету, колегія суддів відхиляє, оскільки  відповідно до вищевказаних висновків Великої Палати Верховного Суду, норма ст. 261 ЦК України дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. 
 
Головне управління Держгеокадастру у Київській області є структурним підрозділом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, яка стала правонаступником Державного агентства земельних ресурсів, яке в свою чергу було правонаступником Державного комітету України із земельних ресурсів.
Відповідно до п.3 Положення про Державний комітет України по земельних ресурсах, затвердженого Указом Президента від 14.08.2000 № 970/2000, яке було чинним на момент винесення спірного рішення міської ради, серед основних завдань Держкомзему України вказано здійснення державного контролю за використанням та охороною земель та організація і забезпечення ведення державного земельного кадастру, здійснення землеустрою.
Держкомзем України відповідно до покладених на нього завдань здійснює в межах своїх повноважень державний контроль за додержанням земельного законодавства, в тому числі встановленого порядку вилучення і надання земельних ділянок, режиму використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення та умов надання, власниками земельних ділянок і землекористувачами (підпункт 7 пункту 4 вказаного Положення); здійснює у складі державного земельного кадастру реєстрацію земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них, договорів оренди земельних ділянок, веде Державний реєстр прав на землю та нерухоме майно, організовує в установленому законодавством порядку в єдиній системі державних органів земельних ресурсів надання громадянам і юридичним особам додаткових платних послуг у сфері землеустрою та використання даних державного земельного кадастру за переліком, що визначається Кабінетом Міністрів України (підпункт 7 пункту 4 Положення); здійснює державну експертизу програм і проектів з питань землеустрою, державного земельного кадастру, охорони земель, реформування земельних відносин, а також техніко-економічних обґрунтувань цих програм і планів (підпункт 17 пункту 4); здійснює інші функції, необхідні для виконання покладених на нього завдань (підпункт 35 пункту 4 Положення).
Держкомзем України має право, зокрема, одержувати в установленому законодавством порядку від центральних та місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування інформацію, документи і матеріали, необхідні для виконання покладених на нього завдань (пункт 5 Положення).
Щодо обізнаності Головного управління Держгеокадастру України в Київській області про ймовірне порушення законних прав та інтересів держави,  судом першої інстанції встановлено, що згідно з Проектом землеустрою щодо припинення права постійного користування земельними ділянками Навчально-дослідного господарства «Ворзель» НАУ, переведення їх до категорії земель житлової забудови та передачі їх до земель запасу Бучанської міської ради в межах м. Буча (мікрорайон «Рокач») Бучанської міської ради, розробленого ТОВ «Лідер плюс», 2008 року, даний проект землеустрою отримав позитивні висновки та погодження: відділу земельних ресурсів м. Бучі, який входив до структури Держземагенства України і безпосередньо підпорядковувався Головному управлінню земельних ресурсів у Київській області; державної санітарно-епідеміологічної експертизи, яка була проведена Державною санітарно-епідеміологічною службою Міністерства охорони здоров`я України; державної експертизи землевпорядної документації від 04.08.2008 року за № 11а-91е, яка проводилася Головним управлінням земельних ресурсів у Київській області і була затверджена начальником цього управління ОСОБА_131 . Вище зазначені обставини підтверджуються відповідними висновками №115 від 02.07.2008 року, №05.03.02-07/41570 від 07.07.2008 року, №11а-91е від 04.08.2008 року  (а.с.70, 72, 90-91, Том 2).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» державна експертиза землевпорядної документації  - це діяльність, метою якої є дослідження, перевірка, аналіз та оцінка об`єктів експертизи на предмет їх відповідності вимогам законодавства, встановленим стандартам, нормам і правилам, а також підготовка обґрунтованих висновків для прийняття рішень щодо об`єктів експертизи.
Одним з основним завдань державної експертизи є перевірка відповідності об`єктів державної експертизи вимогам законодавства, встановленим стандартам, нормам і правилам (ст.4 вищевказаного Закону).
Організація та проведення державної експертизи відповідно до закону належить до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, у сфері державної експертизи (с.22 вищевказаного Закону).
Отже, спеціальний орган із завданням здійснення державного контролю за використанням та охороною земель також мав бути обізнаним щодо спірних рішень.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах ( висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18).
Велика Палата Верховного Суду вказала, що і в судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах ( пункт 35 постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18). Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.
 
Враховуючи, що прокурором поданий позов в інтересах держави, яка виступає в судовому процесі в особі певних уповноважених органів щодо об`єкту спору, строк позовної давності обчислюється з моменту, коли саме держава в особі вказаних органів дізналась або могла дізнатись про порушення своїх прав, а в даному випадку встановлено, що уповноважені органи, на які було покладено обов`язок щодо управління спірним майном та контролем за його збереженням, мали можливість бути обізнаними із незаконним вибуттям спірної землі з державної власності.
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 23 вересня 2020 року  у справі  № 911/695/17  за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України,  Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Національного університету біоресурсів і природокористування України про визнання недійсними рішення Бучанської міської ради від 25.10.2007 №470-20-У «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки до земель запасу м. Буча».
За викладених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що прокурор звернувся з даним позовом з пропуском позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. При цьому судом вірно встановлено, що поважні причини пропуску позовної давності не зазначені.
 
Доводи апеляційної скарги прокурора щодо неприйняття судом до уваги постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 року  у справі № 487/10128/14, колегія суддів відхиляє оскільки у вказаній справі Великою Палатою Верховного Суду було зроблено правовий висновок про те, що вимога зобов`язати повернути земельну ділянку водного фонду розглядається як негаторний позов, який можна заявити впродовж всього часу тривання порушення прав законного володільця цієї ділянки. Однак у даній справі предметом спору є земельні ділянки сільськогосподарського призначення.
Посилання прокурора на те, що вказаний позов є негаторним, а тому вимоги щодо застосування строку позовної давності не можуть бути застосовані до даних правовідносин, колегія суддів також відхиляє, оскільки відповідно до змісту позовної заяви та заявлених позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_116 , правонаступником якого є  ОСОБА_1 ,  прокурором було заявлено саме віндикаційний позов.
Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Разом з тим, положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.
Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Статті 387 і 388 ЦК України не вказують на те, що приписи про позовну давність не застосовуються до правовідносин, врегульованих приписами вказаних статей, а стаття 268 цього Кодексу не передбачає, що вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння належить до вимог, на які позовна давність не поширюється. Тому на віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України).
Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у  постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 183/1615/16, від 25 листопада 2020 року у справі № 363/1266/18, від 18 листопада 2020 року  у справі № 367/3529/15-ц, від 04 листопада 2020 року у справі № 372/1884/17 , від 11 грудня 2019 року у справі № 367/3487/15-ц .
Враховуючи вищевикладені обставини справи, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог про витребування земельних ділянок з незаконного володіння відповідача ОСОБА_116 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , колегія суддів не вбачає правових підстав для виходу за межі позовних вимог,  застосування до даних правовідносин положень ст. 391 ЦК України та іншого способу захисту, ніж визначено прокурором.
Суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, повно встановив обставини справи, та дійшовши висновку про обґрунтованість позовних вимог прокурора, проте за наявності заяви відповідача про застосування позовної давності, правильно застосував наслідки спливу строку позовної давності  та  дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
Щодо розподілу судових витрат, то у зв`язку з залишенням апеляційної скарги прокурора без задоволення, понесені скаржником судові витрати за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу Прокурора Київської області - залишити без задоволення.     
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 травня 2020 року - залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач:                                                              Ящук Т.І.
 
Судді:                                                                                   Немировська О.В.
 
Чобіток А.О.