31.03.21
22-ц/812/556/21
Справа №487/4035/18                  Головуючий у 1-й інстанції Карташева Т. А.
Провадження №22-ц/812/556/21   Доповідач апеляційного суду Ямкова О. О.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
  
31 березня 2021 року                                                                               м. Миколаїв
     
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючої: Ямкової О. О.,
суддів: Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В.,  
із секретарем: Колосовою О. М , 
за участю: прокурора – Волкожі С. В., 
представника відповідача - Колеснікова В. В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу
за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 ,
подану від його імені адвокатом Колесніковим Віталієм Валерійовичем,
на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 19 жовтня 2020 року , ухваленого під головуванням судді Карташевої Т. А. в місті Миколаєві о 16 годині 40 хвилині, із складенням його повного тексту 28 жовтня 2020 року,  по справі 
за позовом
Заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 
(далі - прокурора)
в інтересах Миколаївської міської ради
(далі - Миколаївської міськради)
до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 ,
третя особа - ОСОБА_3 ,
про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2018 року прокурор звернувся до суду в інтересах Миколаївської міськради з позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , де просив визнати недійсним та скасувати, виданий 29.10.2009 на ім`я ОСОБА_2 державний акт про право власності на земельну ділянку та витребувати у ОСОБА_1 на користь Миколаївської міськради спірну земельну ділянку, загальною площею 901 кв. м, що розташована по АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову зазначав, що 4 вересня 2009 року рішенням Миколаївської міської ради №36/61 затверджено проект землеустрою та передано у власність відповідачці ОСОБА_2 земельну ділянку площею 901 кв.м. за рахунок земель, раніше відведених ТОВ «Миколаївбудпроект», з одночасним віднесення її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 .
29 жовтня 2009 року ОСОБА_2 отримано державний акт на право власності на цю земельну ділянку, та 14 травня 2010 року укладено договір купівлі-продажу з третьою особою ОСОБА_4 з відчуження спірної земельної ділянки, якою, в свою чергу вже 12 вересня 2014 року здійснено продаж землі шляхом укладання договору купівлі-продажу з відповідачем ОСОБА_1 , за яким останній набув право власності на спірну земельну ділянку. 
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 13 грудня 2017 року за поданим прокурором позовом визнано незаконними окремі пункти рішення Миколаївської міськради № 36/61 від 4 вересня 2009 року в частині надання відповідачці ОСОБА_2 земельної ділянки площею 901 кв.м. у власність з тих підстав, що спірна ділянка знаходиться у межах законодавчо визначеної пляжної зони прибережної захисної смуги Бузького лиману, а саме на відстані 9 метрів від урізу води та, відповідно до вимог статей 59, 83, 84 Земельного кодексу України не може надаватись у приватну власність для будівництва індивідуальних житлових будинків. 
Оскільки рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого відповідачкою ОСОБА_2 отримано державний акт на право власності на земельну ділянку, визнано незаконним, є усі підстави для визнання такого державного акту, як правовстановлюючого документу, недійсним з його скасуванням.
Тому усі наступні угоди про перехід права власності на спірну земельну ділянку є теж незаконними.
Разом з тим, з врахуванням положень частини 1 статті 388 ЦК України, та роз`яснень, викладених у пункті 10 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 6.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», прокурор зазначав про те, що визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження майна, яке відбулося внаслідок недійсного правочину, не вимагається, так як у такому випадку, майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину шляхом подання віндикаційного позову. У зв`язку з чим належним способом захисту порушеного права власності держави, на його думку, є витребування та повернення земельної ділянки від її нинішнього власника відповідача ОСОБА_1 , оскільки ця земельна ділянка за будь-яких підстав не могла вибувати із власності держави. 
На підставі наведеного, прокурор вимушений звернутися з цим позовом до суду в інтересах міськради, як власника (розпорядника) майна, оскільки Миколаївською міськрадою самостійно позов до суду не пред`явлено.
У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_1 , від імені якого діяв адвокат Колесніков В. В., заперечували проти задоволення позову прокурора та вважали його необґрунтованим, оскільки звернення прокурора до суду з цим позовом в інтересах держави в особі Миколаївської міськради, на його думку, є безпідставним, та не відповідає пропорційності втручання держави в право особи на володіння майном.
Зазначали про пропуск прокурором позовної давності, та відсутності у нього підстав для звернення до суду з позовом в інтересах органу місцевого самоврядування.
Посилалися на те, що відповідач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, а тому відсутні підстави для витребування у нього земельної ділянки. 
У відповіді на відзив прокурор заперечив доводи відзиву, вважаючи їх безпідставними, та такими, що ґрунтуються на невірному тлумаченні норм закону, та просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Після чого відповідачем через свого представника надані заперечення на відповідь прокурора на його відзив, де він наголошував, що підставою для звернення до суду з цим позовом, на його думку, стало обрання прокурором виключно невірного способу захисту порушеного права під час розгляду інших справ за його позовами, що були пред`явлені з цих же правовідносин у 2013 та 2014 році, та відсутність підстав для звернення з цим позовом прокурора в інтересах держави.
Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 27 лютого 2019 року зупинено провадження у справі до розгляду Великою палатою Верховного Суду цивільної справи №487/10128/14-ц, як справи у подібних правовідносинах. 
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 25 квітня 2019 року вищевказану ухвалу скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Ухвалами Заводського районного суду міста Миколаєва від 13 вересня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Колеснікова В. В. про збільшення ціни позову та про повернення позовної заяви. 
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2020 року позов прокурора задоволено частково, ухвалено про визнання недійсним та скасування державного акту ЯИ №140134, виданого на ім`я ОСОБА_2 про право власності на земельну ділянку площею 901 кв.м. з кадастровим номером 4810136300:12:001:0010 по АДРЕСА_1 , та зобов`язано ОСОБА_1 повернути вказану земельну ділянку у власність територіальної громади в особі Миколаївської міської ради. Стягнуто з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь прокуратури Миколаївської області по 3 767 грн 33 коп. сплаченого судового збору.
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд виходив з того, що повернення земельної ділянки від нинішнього власника є належним способом захисту порушеного права, оскільки ділянка вибула з володіння територіальної громади поза її волею, та прокурор правомірно, в межах своїх повноважень звернувся до суду з цим позовом в інтересах держави, так як міськрада зволікала зі зверненням за захистом порушеного права громади. Одночасно сам захист порушеного права потребує більш ефективного способу, ніж визначено прокурором у позові, а його застосування судом не суперечить закону, так як за обставинами справи даний позов є негаторним, та може бути пред`явлений протягом усього часу тривання порушення прав законного володільця земельної ділянки. Тому з урахуванням належності земельної ділянки до земель водного фонду та скасування рішення Миколаївської міської ради про надання її у власність, суд вважав наявними підстави для скасування державного акту та зобов`язання ОСОБА_1 повернути ділянку у власність територіальної громади. 
Не погодившись з таким рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову держави Україна.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що на його думку закон не наділяє суд повноваженнями захищати або поновлювати речові права осіб, які не звертались до суду із позовом, а саме територіальної громади міста Миколаєва, оскільки позов було подано прокурором в інтересах держави без зазначення органу, який уповноважений здійснювати захист інтересів держави. 
Вказував, що прокурор не може бути представником територіальної громади у даній справі, а тому вийшов за межі наданих йому повноважень подавши цей позов та сплативши судовий збір. 
Звертав увагу на порушення місцевим судом процесуального закону, вихід ним за межі позовних вимог та порушення принципу диспозитивності судового процесу, зобов`язавши ОСОБА_1 повернути земельну ділянку у власність територіальної громади, оскільки прокурор у цій справі не звертався з заявою про зміну предмету або підстав позову.
Вважав, що оскаржуваним рішенням порушено принцип правової визначеності та сталості судових рішень, оскільки рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 1 листопада 2017 року, залишеним без змін після апеляційного та касаційного перегляду, відмовлено у позові пред`явленому до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки та її повернення до комунальної власності. 
Вказував, що відповідач ОСОБА_1 придбавши спірну земельну ділянку за договором купівлі-продажу здійснив державну реєстрацію речового права на нерухоме майно, яке є офіційним визнанням його права державою.
Крім того вказував, що прокурором не доведено, що на момент звернення до суду з цим позовом держава або територіальна громада є володільцями спірної земельної ділянки, а тому, на його думку, не можуть розраховувати на захист речового права з підстав, визначених статтею 391 ЦК України, та у тому випадку, якщо було б задоволено віндикаційний позов, майно має фактично передаватись у володіння законному власнику, і за такого, суд має витребовувати його на користь позивача, а не зобов`язувати відповідача повернути це майно власникові. 
Наголошував, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем та не міг бути обізнаним про належність земельної ділянки до земель водного фонду, а ухвалення оскаржуваного рішення є втручанням держави у право власності, так як матеріалами справи не спростовано добросовісність ОСОБА_1 під час набуття прав власності на ділянку. 
Звертав увагу суду апеляційної інстанції на пропуск прокурором позовної давності на звернення до суду з цим позовом, оскільки державний акт про право власності на спірну земельну ділянку було видано ОСОБА_2 у 2009 році. 
У відзиві на апеляційну скаргу прокурор вважав її доводи необґрунтованими, а рішення суду законним та ухваленим у відповідності до норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 
Судом встановлено, що земельна ділянка площею 901 кв.м, яка розташована по АДРЕСА_1 , на час її передачі у власність ОСОБА_2 з посвідченням такого права шляхом видачі 29 жовтня 2009 року державного акту, належала на праві власності територіальній громаді міста Миколаєва, належним представником якої є Миколаївська міська рада (т.1. а.с.21).
14 травня 2010 року відповідачкою ОСОБА_2 здійснено відчуження раніше набутої земельної ділянки шляхом укладення із третьою особою ОСОБА_3 договору купівлі-продажу, за яким остання придбала у власність спірну земельну ділянку, після чого 7 грудня 2010 року отримала на неї державний акт на право власності серії ЯЛ №607776  (т.1 а.с.22).
У подальшому, 12 вересня 2014 року  ОСОБА_3 , в свою чергу, продала відповідачу ОСОБА_1 цю ж земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу, з реєстрацією за відповідачем права власності реєстраційною службою  Миколаївського міського управління юстиції  Миколаївської області (т.1 а.с.23-26).
Відтак, оспорюючи підстави вибуття спірної земельної ділянки із володіння територіальної громади, прокурор у жовтні 2014 року подав цивільний позов до суду про визнання незаконним та скасування рішення міськради, скасування реєстрації прав власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки до комунальної власності.
За наслідками розгляду цієї справі за №487/10111/14-ц рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 13 грудня 2017 року прокурору поновлено строк на звернення до суду з позовом, визнано незаконним та скасовано рішення Миколаївської міської ради №36/31 від 4.09.2009 в частині надання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки площею 901 кв.м. по АДРЕСА_1 з кадастровим номером 4810136300:12:001:0010. В іншій частині рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову прокурора залишено без змін, з посиланням на необхідність звернення до суду не з позовом про повернення земельної ділянки, а з віндикаційним позовом про її витребування із чужого незаконного володіння. 
Тому вирішуючи питання про нове звернення до суду з метою повернення землі належному власнику, прокурор звернувся до представника територіальної громади, на що 12 лютого 2018 року отримав листа від виконавчого комітету Миколаївської міськради, де його повідомили про відсутність в провадженні юридичного департаменту позову Миколаївської міськради до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування державного акту на спірну земельну ділянку, скасування запису про державну реєстрацію житлового будинку, та витребування земельної ділянки (т. 1 а.с.45-46).
Внаслідок такої бездіяльності представника територіальної громади міста Миколаєва, 15 червня 2018 року Миколаївська місцева прокуратура №1, в свою чергу, повідомила Миколаївську міськраду про пред`явлення нею позову в інтересах держави в особі міськради до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на спірну земельну ділянку та її витребування на користь держави в особі Миколаївської міськради, оскільки приймаючи скасоване рішення про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_2 міськрада діяла не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених законом, що не може вважатися вираженням волі територіальної громади (т.1 а.с.50-51).
Відповідно до статей 13-14 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу.
Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону і гарантується державою.
Відповідно до статей 78-83, 116, 118, 125, 126 ЗК України, (в редакції, що діяли на час передачі земельної ділянки), право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.
Територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності. Це право вони реалізують безпосередньо або через  органи місцевого самоврядування.
Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки лише з підстав, передбачених законом, зокрема у разі безоплатної передачі ділянок із земель державної і комунальної власності.
До земель комунальної власності відносяться землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. 
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав, або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Прокурор звертаючись до суду з цим позовом обґрунтував та довів бездіяльність компетентного органу, так як звернувшись до Миколаївської міськради, як до компетентного органу, до подання цього позову в порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надав йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того як цьому органу стало відомо про можливе порушення інтересів держави чи територіальної громади, та може кваліфікуватись як бездіяльність відповідного органу. 
Встановлення таких обставин у справі узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року під час розгляду справи №912/2385/18, де зазначається, що прокурору достатньо дотриматись порядку передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суд з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.
Отже, посилання відповідача та його представника на безпідставність звернення до суду прокурора з цим позовом в інтересах міськради є помилковим.
Так, від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (частина 5 статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
 Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності (частина 5 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
 Виключно на пленарних засіданнях рад відповідно до закону приймаються рішення щодо відчуження комунального майна та вирішуються питання регулювання земельних відносин (пункти 30 і 34 статті 26 вказаного Закону).
 Отже, Миколаївська міська рада повноважна діяти від імені та в інтересах територіальної громади міста Миколаєва як власник земельної ділянки виключно відповідно до закону, тобто у визначених ним способом і межах, враховуючи обмеження та заборони, зокрема ті, що передбачені Земельним Кодексом України та Водним Кодексом України, а судом встановлено, що спірна земельна ділянка належить до комунальної власності, знаходиться у межах прибережної захисної смуги Бузького лиману та не могла передаватися у приватну власність.
Доводи апеляційної скарги про неможливість пред`явлення прокурором позову в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради, так як міськрада не є органом державної влади, не має правового значення, оскільки за змістом статті 131? Конституції України та статей 56-57 ЦПК України прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді, а не лише представництво органів державної влади, про що помилково зазначають апелянти. 
Статтями 1, 6, 7, 13 і 14 Конституції України визначено, що Україна є правовою державою, де державна влада здійснюється на засадах її поділу з визнанням та гарантуванням місцевого самоврядування, та захистом від імені Українського народу права власника землі, які здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Заборон на право пред`явлення позовів в інтересах органів місцевого самоврядування, з метою захисту інтересів держави, як представника прав власника землі, ні Конституція України, ні ЦПК України, та ні Закон України «Про прокуратуру» не містять, а отже не виключають захист інтересів держави за наявності порушень прав територіальної громади на власність, в тому числі в особі її представницького органу.
Тому підстав для відмови у відкритті провадження за поданим прокурором позову, про що зазначає представник відповідача, у суду першої інстанції не могло бути.
При цьому, колегія суддів зауважує, що за обставин цієї справи, наявності суспільного інтересу у поверненні спірної земельної ділянки до комунальної власності, зокрема підвищеного інтересу громадськості до збереження у місті Миколаєві зеленої зони загального користування і прибережної захисної смуги Бузького лиману, прокурор мав право звернутися до суду для захисту відповідних публічних інтересів держави.
За таких обставин прокурор звертаючись до суду з даним позовом в інтересах Миколаївської міськради, просив визнати недійсним державний акт, виданий на ім`я ОСОБА_2 , та його скасувати, посилаючись на попереднє визнання рішення міськради, за яким відповідачкою отримано такий акт на землю, незаконним та його скасування за рішенням суду, що набуло законної сили. 
Пред`явлення та обґрунтування позовних вимог про визнання недійсним та скасування державного акту здійснено прокурором у відповідності до судової практики, яка склалася з вирішення земельних спорів у подібних правовідносинах, та мала мінливий характер. 
Разом з тим, за абзацом 1 частини 1 статті 116 ЗК України у редакції, чинній на час видання державного акту, передбачено, що громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга статті 116 ЗК України у зазначеній редакції).
Відповідно до положень статті 125 ЗК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту 
державної реєстрації цих прав.
Згідно статті 126 ЗК України (в редакції, чинній на той же час) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. 
Отже, підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку.
За висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у пункті 5.10 постанови від 22 серпня 2018 року при розгляді справи №925/1265/16, роз`яснено, що державний акт - це документ, що посвідчує право на земельну ділянку, із визнанням недійсним якого без внесення до державного реєстру відповідного запису щодо належного власника або землекористувача, спір про право може бути невирішеним.
За такого, визнання недійсним державного акту, після визнання незаконним та скасування відповідного пункту рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого такий державний акт було незаконно видано, не є необхідним для вирішення питання про те, що земельна ділянка належить територіальній громаді міста Миколаєва, та її подальшого повернення на користь Миколаївської міськради.
Відтак, за наявності судового рішення про визнання незаконним та скасування рішення міськради, на підставі якого ОСОБА_2 було набуто право власності на земельну ділянку площею 901 кв.м., прокурором у поданому позові зайво пред`явлені позовні вимоги про додаткове визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на спірну земельну ділянку, а судом помилково задоволено такі вимоги. 
Внаслідок цього, рішення суду першої інстанції в цій частині, як ухвалене з порушенням норм матеріального права, підлягає скасуванню за пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, з постановленням нового про відмову у задоволенні позову в цієї частині за його безпідставністю.
За такого усі доводи апелянта в частині пропуску прокурором позовної давності за цими вимогами не мають правового значення.
В той же час, переглядаючи рішення суду в частині повернення земельної ділянки її належному власнику, колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).
Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним ним у постанові від 11.02.2015 у справі № 6-1цс15, визначено, що у відповідності до вимог статей 330 і 388 ЦК України право власності презюмується і не припиняється із втратою законним власником цього майна. Якщо останній не був стороною договору, однак право власності на таке майно набуто іншою особою, законний власник може його витребувати, оскільки воно вибуло з володіння власника поза волею останнього.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року під час розгляду справи № 372/266/15-ц наголосила, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Тому не є ефективним способом захисту права власника для мети витребування ним його майна з чужого незаконного володіння оспорювання договорів, інших правочинів щодо спірного майна та документів, що посвідчують відповідне право. Останні не є підставами набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності. Такою підставою є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (пункт 94) та постанова Верховного Суду України від 25 червня 2014 року у справі №6-67цс14).
За такого, посилання відповідача та його представника на необґрунтованість вимог прокурора щодо повернення земельної ділянки за наявністю чинних договорів купівлі-продажу та реєстрації прав власності на цю землю за відповідачем ОСОБА_1 у відповідному реєстрі, що, на їх думку, є свідченням визнання таких прав відповідача державою, не має правового значення, так як рішення міськради, за яким земельна ділянка водного фонду та комунальної форми власності незаконно була передана у користування фізичної особи для будівництва та обслуговування житлового будинку, скасовано у судовому порядку.
Безпідставними є твердження відповідача про порушення судом принципу «визначеності» при ухваленні рішення про задоволення позову прокурора, у зв`язку з набранням чинності попередніми рішеннями судів про відмову йому у задоволенні позовних вимог про повернення цієї землі. 
Між тим, за попередньо поданим у жовтні 2014 року позовом прокурору було відмовлено у повернені спірної земельної ділянки в порядку здійснення реституції за одночасно пред`явленими ним вимогами про визнання договорів купівлі-продажу недійсними. В даному ж випадку прокурором пред`явлена позовна вимога про витребування (повернення) землі з інших підстав. 
Не є слушними і доводи апеляційної скарги стосовно порушення судом меж позовних вимог прокурора, у зв`язку з обранням іншого способу захисту порушеного права. 
Дійсно, серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина 2 статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного або негаторного позовів відповідно.
Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина 2 статті 152 ЗК України) та усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Тобто визначальним є не лише факт вибуття майна із законного володіння власника, а взагалі можливість цього вибуття за наявності законодавчих обмежень щодо оборотоздатності цього об`єкту та наявності заборон щодо його передачі від належного власника у будь-яке користування чи володіння іншої особи (стаття 178 ЦК України).
В такому разі заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є взагалі неможливим. 
За висновками Великої Палати Верховного Суду, які сформульовані нею у постанові від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц та у пункті 70 постанови від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, визначається, що саме розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця цих земель, крім випадків, передбачених у статті 59 ЗК України.
За таких обставин, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного Кодексу України та Водного Кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. 
У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути чи витребувати земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (пункт 71 постанови ВП ВС від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц та пункт 96 постанови ВП ВС від 4.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц). 
Тому власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування та вимагаючи повернути таку ділянку.
Статтею 5 ЦПК України визначається, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір на визначають ефективного способу захисту порушеного права, суд відповідно до викладеної в позові вимоги  такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За роз`ясненнями, викладеними у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» №5 від 12.06.2009, зазначено, що оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішені судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішені справи.
Таким же є висновок, сформульований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.06.201 9 року при розгляді справи №487/10128/14-ц, де суд звернув увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в частині вимог про повернення земельної ділянки у власність територіальної громади вірно встановив обставини справи, визначився з характером правовідносин, які склалися між сторонами, та правильно застосував саме ті норми матеріального права, які підлягали застосуванню, в тому числі статтю 391 ЦК України, та обґрунтовано задовольнив в цій частині позов прокурора, пред`явлений ним на захист інтересів держави, а саме в інтересах представницького органу територіальної громади – Миколаївської міської ради. 
Застосував вірно норми матеріального права, суд обґрунтовано вказав на відсутність підстав для застосування позовної давності до цих правовідносин.
Посилання відповідача та його представника на безпідставність встановлення статусу земельної ділянки у даному спорі є неприйнятним, оскільки це питання вже вирішено Апеляційним судом Миколаївської області при постановлені ним 13.12.2017 рішення за попереднім позовом прокурору, яке в цієї частині є преюдиційним для вирішення даного спору та не підлягає повторному доказуванню. 
Щодо доводів апеляційної скарги про втручання у право мирного володіння майном, що випливає зі змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), колегія суддів зазначає наступне.
 Усунення перешкод територіальній громаді міста Миколаєва у здійсненні нею права користування та розпоряджання спірною земельною ділянкою переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. 
Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом спірної земельної ділянки, яка належить до земель водного фонду, а саме до прибережної захисної смуги Бузького лиману, та, як зазначено за рішеннями попередніх судів, знаходиться на території зелених насаджень загального користування, та у випадку подальшого безпідставного використання її відповідачем для будівництва та обслуговування будинку не буде сприяти охороні поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення, а також збереження їх водності від виснаження водного об`єкта, що беззаперечно впливатиме на можливість задоволення потреб великої кількості людей.
 Тому, з огляду на це закон обмежив безоплатне передання у приватну власність земельних ділянок водного фонду лише випадком такого передання замкнених природних водойм загальною площею до 3 га (частина 2 статті 59 ЗК України), а користування земельних ділянок у межах прибережних захисних смуг - переліком цілей, не пов`язаних із житловим будівництвом (частина 4 статті 59 ЗК України, пункт «г» частини 2 статті 61, частина 3 статті 85, пункт 4 частини 2 статті 89, частина 1 статті 90 ВК України тощо).
Відтак, встановивши порушення встановлених обмежень в частині незаконної передачі у користування землі водного фонду приватній особі, держава має право втручатися у право мирного володіння майном, в тому числі з огляду на зміст частин 3 статті 13 Конституції України, де зазначено про те, що власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству, а держава має право на захист своїх інтересів щодо збереження майна, яке є власністю Українського народу.
Посилання в апеляційній скарзі на стандарти мотивування судового рішення не вказують на конкретні недоліки судового рішення, що оскаржується, оскільки не містять аргументів, на які судом не надані відповіді.
За змістом та обсягом вирішених вимог, та їх належністю, колегія суддів не вбачає підстав для перерозподілу судових витрат. 
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені представником – адвокатом Колесніковим В. В. задовольнити частково.
Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 19 жовтня 2020 року в частині визнання недійсним державного акту та його скасування – скасувати, та ухвалити в цієї частині нове рішення, яким позовні вимоги прокурора, пред`явлені в інтересах Миколаївської міської ради, до ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування державного акту на земельну ділянку – залишити без задоволення.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України, до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуюча                                                    О. О. Ямкова 

Судді                                                   С. Ю. Колосовський
                                                                          О. В. Локтіонова