ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2021 року 
м. Київ
справа № 825/1820/16
адміністративне провадження № К/9901/22280/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):
судді-доповідача - Радишевської О.Р.,
суддів - Кашпур О.В., Уханенка С.А.
розглянув у попередньому судовому засіданні як суд касаційної інстанції адміністративну справу №825/1820/16
за позовом  ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2016 року, ухвалену в складі: головуючого судді Бородавкіної С.В., суддів Клопота С.Л., Скалозуба Ю.О., та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27 грудня 2016 року, постановлену в складі: головуючого судді Мацедонської В.Е., суддів Кучми А.Ю., Мельничука В.П.,
УСТАНОВИВ:
І. Обставини справи 
1.           ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач, ДМС України) з вимогами: визнати протиправним і скасувати рішення відповідача від 15.09.2016 №473-16 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати відповідача провести повторний розгляд заяви ОСОБА_1 про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
2.          На обґрунтування вимог позивач зазначив, що він є членом «Об`єднаної громадянської партії», неодноразово затримувався правоохоронними органами, силовими структурами Республіки Білорусь за активну участь у роботі опозиційної партії, яка полягала у її фінансуванні. У зв`язку із наведеним, на рахунки підприємства «Ойл Транс», де він був директором, накладались арешти, проводились різного роду безпідставні перевірки. Також позивач наголосив, що в Республіці Білорусь у рамках існуючого державного ладу простежується чітка тенденція переслідування підприємців, тому є цілком обґрунтовані підстави відносити посадових осіб середнього і великого приватного бізнесу та їхніх помічників до певної соціальної групи, переслідуваної державними органами, шляхом відкриття щодо них політично-мотивованих кримінальних справ. Така була порушена і стосовно нього.
3.          На думку позивача, зазначені обставини свідчать про наявність у нього ознак та умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України від 08.07.2011 №3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон №3671-VI), для надання йому статусу біженця.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
4.           ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Республіки Білорусь, що підтверджується копією національного паспорта від 14.06.2007 НОМЕР_1 (том 1, а.с.38-39).
5.          20 листопада 2008 року до відділу міграційної служби у Чернігівській області Державного комітету України у справах національностей та релігій (далі - відділ МС у Чернігівській області) надійшла та була прийнята до розгляду заява позивача про надання йому статусу біженця.
6.          На підставі наданих ОСОБА_1 письмових доказів (том 1, а.с.40, 41, 50-52, 53-54, 55, 56-69, 70-75, 76, 77-78, 79-84, 85-86) провідним спеціалістом відділу МС у Чернігівській області складено висновок від 09.12.2008, в якому зазначено про доцільність прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 (том 1, а.с.87).
7.          09 грудня 2008 року відділом МС у Чернігівській області прийняте рішення №108 «Про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 » (том  1, а.с.  88).
8.          У подальшому, співробітниками міграційної служби було повторно проведено співбесіду з позивачем, про що складено відповідний протокол від 26.01.2009 і на підставі наданих доказів (том 1, а.с.89-95, 97) складено висновок від 25.02.2009 №501-08 про доцільність надання ОСОБА_1 статусу біженця (том 1, а.с. 98-99). 
9.          13 квітня 2009 року Державним комітетом України в справах національностей та релігій прийнято рішення №217-09 про відмову в наданні статусу біженця ОСОБА_1 відповідно до абзацу п`ятого статті 10 Закону України від 21.06.2011 №2557-III «Про біженців» (далі - Закон №2557-III), як особі щодо якої встановлено, що умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, відсутні (том 1, а.с. 100).
10.          Уважаючи вказане рішення протиправним, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом. Так, постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 червня 2009 року в справі №2а-9248/09/2570 адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено частково, визнано протиправним і скасовано рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 13.04.2009 №217-09, зобов`язано Державний комітет України в справах національностей та релігій повторно розглянути питання про надання громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 статусу біженця відповідно до чинного законодавства (том 1, а.с.129-130).
11.          На підставі цієї постанови Державним комітетом України в справах національностей та релігій прийнято рішення №17-09 про скасування рішення від 13.04.2009 №217-09 (том 1, а.с.101) і відповідно до наказу відділу МС у Чернігівській області №47 з 14.07.2009 розпочато процедуру оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 (том 1, а.с. 102).
12.          Водночас працівниками міграційної служби було повторно проведено перевірку фактів та обставин наведених ОСОБА_1 у заяві про надання йому статусу біженця і на підставі аналізу отриманої інформації та документів (том, а.с.103, 104, 105-113, 114-116, 117-118, 123, 124, 125-128) прийнято висновок про можливість надання ОСОБА_1 статусу біженця (том 1, а.с. 119-121).
13.          30 липня 2009 року Державним комітетом України в справах національностей та релігій відповідно до абзацу другого статті 1 Закону №2557-III прийнято рішення №473-09 про надання статусу біженця ОСОБА_1 (том 1, а.с.122).
14.          Водночас вказане рішення прийняте Державним комітетом України в справах національностей та релігій до набрання законної сили постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 червня 2009 року в справі №2а-9248/09/2570, яка постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2010 року скасована, та ухвалено рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позову. Постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2010 року в справі №2а-9248/09/2570, залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 червня 2011 року (том 1, а.с.131, 132).
15.          02 грудня 2010 року постановою Окружного адміністративного суду міста Києва в справі №2а-8503/10/2670 за позовом заступника Генерального прокурора України до Державного комітету України в справах національностей та релігій про визнання протиправним та скасування рішення, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09 серпня 2011 року, адміністративний позов задоволено повністю: визнано протиправним і скасоване рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 30.07.2009 №473-09 про надання статусу біженця громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 ; зобов`язано повторно розглянути питання щодо надання статусу біженця ОСОБА_1 відповідно до вимог Закону №2557-ІІІ (том 1, а.с.134-136, 141-142). Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26 лютого 2013 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 грудня 2010 року і ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 09 серпня 2011 року залишено без змін (том 1, а.с.151-152).
16.          На підставі цієї постанови ДМС України рішенням від 19.09.2012 №25-12 скасовано рішення Державного комітету України в справах національностей та релігій від 30.07.2009 №473-09 про надання статусу біженця громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 і зобов`язано Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області (далі - УДМС України в Чернігівській області) повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (том, а.с.147). Так, УДМС України в Чернігівській області прийнято наказ від 25.09.2012 №142 про повторний розгляд заяви громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 щодо надання йому статусу біженця (том 1, а.с.148).
17.          Уважаючи рішення відповідача від 19.09.2012 №25-12 протиправним, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом і постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 17.10.2012 в справі №2а/2570/3115/2012 його адміністративний позов було задоволено, указане рішення ДМС України визнано протиправним (том 1, а.с.143-144).
18.          14 лютого 2013 року постановою Київського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу ДМС України задоволено частково, постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 17.10.2012 змінено та зазначено, що підставою для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 є обставини, викладені в мотивувальній частині цієї постанови (том 1, а.с.145-146).
19.          05 жовтня 2015 року ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва в справі №2а-8503/10/2670 подання відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про заміну сторони виконавчого провадження задоволено та замінено сторону виконавчого провадження №47642384, а саме боржника - Державний комітет України в справах національностей та релігій на правонаступника - ДМС України (том 1, а.с.157, 158).
20.          14 січня 2016 року на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.12.2010 і ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.10.2015 в справі №2а-8503/10/2670 ДМС України прийнято рішення №5-16 про повторний розгляд УДМС України в Чернігівській області питання про визнання біженцем громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 (том 1, а.с.159).
21.          Наказом УДМС України в Чернігівській області від 09.02.2016 №8 сектору в справах біженців і соціальної інтеграції відділу в справах іноземців, осіб без громадянства та протидії нелегальній міграції УДМС України в Чернігівській області наказано здійснити повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребую додаткового захисту, громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 (том 1, а.с.160).
22.          Заявника було проінформовано про прийняте рішення та запрошено до УДМС України в Чернігівській області для проведення процедурних дій (том 1, а.с.161, 162). Оскільки ОСОБА_1 до Управління не з`явився і не повідомив про причини неприбуття, наказом УДМС України в Чернігівській області від 23.02.2016 №15 розгляд його заяви було призупинено (том 1, а.с.166). Також ухвалою Окружного адміністративного суду м.  Києва від 09.06.2016 у справі №2а-8503/10/2670 відстрочено ДМС України виконання постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.12.2010 до 09.07.2016 (том 1, а.с.167-168).
23.          12 липня 2016 року ОСОБА_1 прибув до УДМС України в Чернігівській області та надав пояснення щодо причин його неприбуття до Управління, також просив поновити розгляд його заяви (том 1, а.с.169).
24.          З огляду на наведене УДМС України в Чернігівській області прийнято наказ від 12.07.2016 №69 «Про поновлення повторного розгляду заяви громадянина Республіки Білорусь про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (том 1, а.с.170). Наказом УДМС України в Чернігівській області від 15.07.2016 №72 продовжено строк повторного розгляду заяви ОСОБА_1 щодо визнання його біженцем до 18.08.2016 (том 1, а.с.179).
25.          За результатами розгляду справи ОСОБА_1 на підставі заяви-анкети, протоколів співбесід, інформації по країні походження та інших матеріалів (том 1, а.с.180-187, 188-205, 206) головним спеціалістом УДМС України в Чернігівській області прийнято висновок від 17.08.2016, відповідно до якого умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI відсутні, а отже, йому доцільно відмовити у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (том 1, а.с.207-217).
26.          Згідно зі статтею 10 Закону №3671-VI за результатами розгляду особової справи №501-08, ДМС України прийнято рішення від 15.09.2016 №473-16 про відмову ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (том 1, а.с.218).
27.          Як убачається з витягу журналу реєстрації видачі повідомлень, УДМС України в Чернігівській області 04.10.2016 направила на адресу ОСОБА_1 повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, №115 (том, а.с.219, 220-221). Зазначене повідомлення було отримано ОСОБА_1 08.10.2016.
28.          Уважаючи рішення ДМС України від 15.09.2016 №473-16 протиправним, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
29.          Чернігівський окружний адміністративний суд постановою від 08  листопада 2016 року, яку залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 грудня 2016 року, відмовив у задоволенні адміністративного позову.
30.          Суд першої інстанції, з позицією якого погодився суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволені позовних вимог, дійшов висновку, що відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір і аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявності фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, а тому обґрунтовано прийнято рішення про відмову ОСОБА_1 у визнані його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
31.          Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що політичної діяльності чи діяльності, яку б можна було віднести до сприяння діяльності опозиційній владі політичної партії «Об`єднаної громадянської партії», протягом останніх 8 років позивач не здійснював, що підтверджується протоколом співбесіди і виключає можливість загрози його життю та здоров`ю за зазначеними ним обставинами.
32.          Також позивач нині не є керівником підприємства «Ойл транс», на яке, як зазначає ОСОБА_1 , здійснювався тиск правоохоронними органами Республіки Білорусь за фінансування опозиційної партії, оскільки воно ліквідовано в 2012 році (визнано банкрутом), а отже, соціальний статус позивача в Республіці Білорусь змінився і він не підпадає під визначення поняття «соціальна група», у зв`язку з чим відсутня обґрунтована можливість спричинення ОСОБА_1 шкоди при поверненні до Білорусі.
33.          Суди попередніх інстанцій також наголосили, що в ході розгляду справи №2а-9248/09/2570 досліджувались обставини прибуття позивача на територію України та його відповідність статусу біженця. Так, Київським апеляційним адміністративним судом в ухвалі від 22 червня 2010 року, яка залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01  червня 2011 року, вже було встановлено, що ОСОБА_1 не відповідає критеріям, які визначають особу біженцем.
V. Провадження в суді касаційної інстанції
34.          У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їхні рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
35.          Касаційну скаргу скаржник мотивує тим, що він є членом політичної партії «Об`єднана громадянська партія». Наразі в Республіці Білорусь щодо нього досі відбувається переслідування державними силовими органами, зокрема шляхом відкриття політично-мотивованих кримінальних справ. На його неодноразові звернення щодо передачі вказаних матеріалів кримінальних справ для розгляду в Україну на підставі існуючих міждержавних договорів, позивач отримав відмову, яка вмотивована тим, що відповідно до законодавства України інкриміновані позивачу в Республіці Білорусь діяння не є кримінально караними в Україні.
36.          Згідно з постановою Генеральної прокуратури України від 30.12.2013 відмовлено у видачі Республіці Білорусь ОСОБА_1 для притягнення його до кримінальної відповідальності. Однак скаржник наголошує, що стосовно нього на території країни походження винесена та не скасована на цей час постанова про взяття його під варту, що також підтверджено інформацією наданою Службою безпеки України про перебування позивача в розшуку бази Інтерпола за запитом Республіки Білорусь.
37.          На думку скаржника, зазначені обставини переконливо свідчать про наявність у нього ознак та умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, для надання йому статусу біженця.
38.          Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23 лютого 2017  року відкрито касаційне провадження за вказаною скаргою.
39.          15 грудня 2017 року, у зв`язку із початком роботи Верховного Суду, припинено процесуальну діяльність Вищого адміністративного суду України.
40.          14 лютого 2018 року касаційну скаргу передано для розгляду до Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду.
41.          За наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Бевзенку  В.М., суддям Шарапі В.М. , Данилевич Н.А .
42.          Розпорядженням в.о. заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду - від 27 квітня 2020 року №676/0/78-20, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача в цій справі, призначений повторний автоматизований розподіл указаної касаційної скарги.
43.          За наслідками повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 квітня 2020 року касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Радишевській  О.Р., суддям Кашпур  О.В., Уханенку  С.А.
44.          Від відповідача надішли заперечення на касаційну скаргу позивача, в яких він наполягає на безпідставності останньої, просить у її задоволенні відмовити і залишити оскаржувані судові рішення без змін.
V. Джерела права та акти їхнього застосування
45.          Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15  грудня 2017 року, обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.
46.          Відповідно до частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
47.          Згідно із підпунктом 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані й розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
48.          08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15.01.2020 №460-XI «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон №460-XI), яким до окремих положень КАС України унесені зміни.
49.          Водночас пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №460-XI передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
50.          З урахуванням викладеного, розглядаючи цю справу, Суд керується положеннями КАС України, що діяли до набрання чинності змін, унесених Законом №460-IX.
51.          Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
52.          У статті 1А (2) Конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року також сформульовано поняття «біженець», під яким розуміють особу, що внаслідок подій, які відбулися до 01 січня 1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання у результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї унаслідок таких побоювань.
53.          Відповідно до частини другої статті 1 Протоколу щодо статусу біженців від 04 жовтня 1967 року, для цілей цього Протоколу, термін «біженець», за винятком випадків щодо застосування пункту 3 цієї статті, означає будь-яку особу, яка підпадає під визначення статті 1 Конвенції з вилученням слів «у результаті подій, які сталися до 01 січня 1951 року...» та слів «...внаслідок таких подій» у статті 1A (2).
54.          Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до  Конвенції про статус біженців  1951 року  і  Протоколу щодо статусу біженців 1967 року  та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
55.          Як передбачено у частині п`ятій статті 5 Закону №3671-VI, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
56.          Статтею 6 Закону №3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
57.          Згідно із частиною першою статті 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
58.          Частиною одинадцятою статті 9 Закону №3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
59.          Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів і матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
60.          Згідно з пунктом 37 Настанов з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (видання 1992 року; далі - Настанови) для надання статусу біженця, у першу чергу, є важливою оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.
61.          Пункти 45, 66 Настанов передбачають, що особа, яка подала клопотання про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб уважатися біженцем, особа повинна надати докази повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
62.          У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, у першу чергу, самим заявником і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Настанов).
VI. Позиція Верховного Суду
63.          Як убачається з матеріалів справи на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 грудня 2010 року та ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 жовтня 2015 року в справі №2а-8503/10/2670 ДМС України було ініційовано повторний розгляд заяви ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
64.          Так, відповідно до заяви-анкети ОСОБА_1 причиною його звернення для надання статусу біженця слугувало те, що він є членом опозиційної партії «Об`єднаної громадянської партії». Активно брав участь в усіх акціях, що проводились нею. Правоохоронні органи неодноразово намагались його заставити вийти з партії, погрожували його бізнесу, залякували посадити до в`язниці. Вони заблокували рахунки його фірми, арештували майно, не надавши ніяких документів. Також заявник стверджує, що «їх як клас, як соціальну групу держава намагається знищити, посадивши до в`язниці».
65.          З протоколу співбесіди з позивачем, яка була проведена відповідачем при повторному розгляді документів ОСОБА_1 щодо надання статусу біженця, убачається, що політичної діяльності чи діяльності, яку б можна було віднести до сприяння діяльності опозиційної політичної партії «Об`єднаної громадянської партії», протягом останніх 8 років ОСОБА_1 не здійснював, що виключає можливість загрози його життю та здоров`ю за зазначеними ним обставинами.
66.          Щодо посилання скаржника, що в Республіці Білорусії відбувається масове переслідування великих підприємств та їхніх керівників, як об`єктів соціальної групи, Суд зазначає, що з матеріалів справи убачається, що підприємство «Ойл Транс», керівником якого був позивач, ліквідовано 23 січня 2012 року (визнано банкрутом). Указане дає підстави стверджувати про відсутність можливості спричинення ОСОБА_1 шкоди в разі повернення до країни громадянської належності.
67.          Стосовно доводів скаржника, що в Республіці Білорусь щодо нього досі відбувається переслідування державними силовими органами, зокрема шляхом відкриття політично-мотивованих кримінальних справ, Суд зазначає таке.
68.          Як встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_1 з 19.08.2008 розшукувався департаментом фінансових розслідувань Комітету державного контролю Республіки Білорусь за скоєння злочинів, передбачених частиною першою статті 18 (організована група), частиною другою статті 243 (ухилення від сплати податків, зборів), частиною третьою статті 285 (створення злочинної організації або участь в ній) Кримінального кодексу Республіки Білорусь. 
69.          Проте на момент прийняття відповідачем оскаржуваного рішення про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з останнього було знято обвинувачення за статтею 285 (створення злочинної організації або участь в ній) Кримінального кодексу Республіки Білорусь, що підтверджується постановою старшого слідчого по особливо важливим справам другого відділу управління щодо розслідувань злочинів Департаменту фінансових розслідувань Комітету державного контролю Республіки Білорусь про припинення кримінального переслідування від 28 березня 2011 року. 
70.          Згідно з інформацією, викладеною в листі Управління Служби безпеки України в Чернігівській області від 16.08.2016 № 74/2/2-2514нг, станом на 10.08.2016 громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 унесений до обліків Інтерполу як особа, що розшукується правоохоронними органами за вчинення злочинів у сфері економіки.
71.          Отже, зараз позивач перебуває у розшуку за вчинення на території Республіки Білорусь кримінально караного злочину неполітичного характеру.
72.          Посилання скаржника на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання.
73.          За таких обставин Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що рішення ДМС України від 15.09.2016 №473-16 є правомірним і законним, оскільки у позивача відсутні підстави, передбачені для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які встановлені пунктами 1 і 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI.
74.          Положеннями частини першої статті 341 КАС України (у редакції, чинній до 08.02.2020) визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
75.          Відповідно до частини другої статті 341 КАС України (у редакції, чинній до 08.02.2020) суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
76.          Згідно з частиною першою статті 350 КАС України (у редакції, чинній до 08.02.2020) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
77.          Переглянувши оскаржені судові рішення в межах заявлених вимог касаційної скарги, Суд уважає, що висновки судів попередніх інстанцій у цій справі є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для їхнього скасування чи зміни відсутні.
78.          Зважаючи на приписи статті 350 КАС України (у редакції, чинній до 08.02.2020), касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
VII. Судові витрати
79.          Ураховуючи результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
80.          Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
81.          Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
82.          Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 08  листопада 2016 року і ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27 грудня 2016 року у цій справі залишити без змін.
83.          Судові витрати не розподіляються.
84.          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.
Суддя-доповідач:                                                                      О.Р. Радишевська
Судді:                                                                                          О.В. Кашпур
                                                                                          С.А. Уханенко