ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2021 р.	Справа № 520/7653/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бартош Н.С.,
Суддів: Григорова А.М. ,  Подобайло З.Г. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Полях Н.А.) від 14.09.2020 року (повний текст складено 14.09.20 року) по справі №520/7653/2020
за позовом  ОСОБА_1 
до Міністерства оборони України
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, в якому просив:
- визнати неправомірним рішення комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів, пов`язаних із визначенням учасників бойових дій та спірних питань від 08.05.2020 року щодо відмови у задоволенні по суті заяви про встановлення статусу учасника бойових дій;
- зобов`язати Міністерство оборони України вчинити дії щодо розгляду заяви від 21.01.2020 року про визнання позивача учасником бойових дій та видати посвідчення встановленого зразку.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішення відповідача про відмову у встановленні статусу учасника бойових дій є неправомірним та підлягає скасуванню, оскільки факт проходження позивачем військової служби у військовій частині № НОМЕР_1 та участь у бойових діях підтверджується нотаріально завіреними заявами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які проходили службу в той же період та отримали статус учасника бойових дій.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.09.2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинами справи, порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Вказує, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідача про відмову у встановленні статусу учасника бойових дій з посиленням на вимоги положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, затвердженими наказом Міністра оборони України від 30.08.2019 №511, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.12.2019 за № 1209/34180 (далі – Положення №511). Разом з тим, оскільки первинно із заявою про встановлення статусу учасника бойових дій звернувся 16.09.2019 року, то до спірних правовідносин повинене бути застосоване чинне на той час Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, затвердженого Наказом Міністерства оборони України07.05.2015№200,зареєстрованиму Міністерстві юстиції України 14.05.2015 р. за №531/26976 (далі – Положення №200),пунктом 13 якого було дозволено за відсутності в заявника через незалежні від нього причини необхідних документів, які підтверджують його право на отримання статусу учасника бойових дій, брати до уваги показання свідків (не менше двох), які в період, що потребує підтвердження, проходили військову службу чи працювали разом із заявником в одній військовій частині (установі, закладі) та визнані учасниками бойових дій, особами з інвалідністю внаслідок війни за цей період. 
Відповідач письмовий відзив на апеляційну скаргу не подав.
Позивач надав до суду клопотання, в якому просив провести розгляд справи за його відсутності.
Представник відповідача у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений у визначеному законом порядку.
Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач 27.10.1983 року був призваний Балаклійським районним військовим комісаріатом Харківської області до лав Збройних Сил СРСР для проходження військової служби. Службу проходив у прикордонних військах.
У період з 04.05.1984 року по 11.12.1985 року позивач проходив службу у 17 Окремому авіаційному полку ПК КДБ СРСР у складі військової частини №2178, м.Мари, Туркменської РСР. Під час проходження служби мав військове звання рядовий. Наказом командира військової частини № НОМЕР_1 від 04.05.1984 року № 112 призначений на посаду на посаду стрілка.Наказом командира військової частини № НОМЕР_1 від 11.12.1985 року № 323 був звільнений у запас.
16.09.2019 року позивач звернувся до Комісії щодо розгляду питань, пов`язаних із визначенням учасників бойових дій ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про надання статусу учасника бойових дій.
Листом від 17.09.2019 року № 376/ВСЗ ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомив позивача про відсутність правових підстав для надання статусу учасника бойових дій.
21.01.2020 року позивач повторно звернуся до Комісії щодо розгляду питань, пов`язаних із визначенням учасників бойових дій Харківського обласного військового комісаріату із заявою про надання статусу учасника бойових дій. Зазначену заяву із документами було направлено до Міністерства оборони України.
Пунктом 10 рішення Комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів, пов`язаних із визначенням учасників бойових дій та спірних питань щодо зарахування до вислуги років окремих періодів військової служби, оформленим протоколом від 08.05.2020 року №7 відмовлено позивачу у наданні статусу учасника бойових дій, у зв`язку із відсутністю документального підтвердження його участі в бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).
При прийнятті вказаного рішення Комісія виходила з того, що довідками Центрального прикордонного Архіву Федеральної Служби безпеки Російської Федерації від 20.07.2017 № 21/59/К-3074 та від 21.05.2018 № 21/59/К-2186 підтверджено лише перебування заявника у службових відрядженнях з 24 листопада 1984 року по (дата прибуття відсутня), з 13 лютого 1985року по 23 лютого 1985 року, з (дата вибуття відсутня) по 22 березня 1985 року, з 10 червня 1985 року по (дата прибуття відсутня), з 24 жовтня по 06 листопада 1985 року - цілі і завдання відряджень не розкриті, номер військових частин не зазначено, - накази командира військової частини НОМЕР_1 від 26.11.1984 № 302, від15.22.1985 № 45, від 25.02.1985 № 52, від 23.03.1985 № 78, від 14.06.1985 № 155, від 24.10.1985 № 279 та від 06.11.1985 № 291. Будь-яких інших офіційних документів, які б підтверджували участь заявника в бойових діях, до розгляду комісією не надано, окрім свідчень трьох свідків, громадян ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які разом із заявником проходили службу в одній військовій частині. Водночас, Положенням про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни, затвердженим наказом Міністерства оборони України 16.04.2020 № 122, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 24 квітня 2020 р. за № 379/34662, покази свідків передбачено тільки для категорії добровольців, які приймали участь в антитерористичній операції та осіб, які брали участь у всіх формах збройної боротьби за незалежність України у XX столітті у складі організацій, структур та формувань, визначених пунктом 16 частини першої статті 6 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, тобто, комісією покази свідків можуть до уваги не прийматися. Враховуючи вищезазначене та у зв`язку з відсутністю документального підтвердження участі гр. ОСОБА_1 у бойових діях на території Республіки Афганістан, законних підстав надання йому статусу учасника бойових дій немає.
Не погоджуючись із правомірністю вказаного рішення, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відмовляючи позивачу у наданні статусу учасника бойових дій відповідач діяв на підставі та у відповідності до вимог діючого законодавства.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон) учасниками бойових дій визнаються учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу PCP (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу PCP проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).
Спеціальним законом, який визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них єЗакон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-XII від 22.10.1993 (далі - Закон України №3551-XII)
Згідно ст. 5 Закону 3551-ХІІ, учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час. Перелік підрозділів, що входили до складу діючої армії, та інших формувань визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону 3551-ХІІ, учасниками бойових дій визнаються учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу PCP (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу PCP проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1994 № 63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» затверджено Перелік держав і періодів бойових дій на їх території, до якого віднесено Афганістан з квітня 1978 рокупо грудень 1989 року.
Згідно п. 1 Положення № 511 визначено, що  комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій (далі Комісії) створюються в Міноборони, Генеральному штабі Збройних Сил України (далі Генеральний штаб), Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту (далі Адміністрація ДССТ), військовій частині НОМЕР_2 , командуваннях видів Збройних Сил України та оперативних командуваннях «Північ», «Південь», «Схід» та «Захід» (далі оперативні командування).
Згідно пункту 5 Положення № 511, на Комісію Міноборони покладається вирішення питань про визнання учасниками бойових дій відповідно до  статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Відповідно до пункту 12 Положення № 511, Комісії приймають рішення про надання громадянам статусу учасника бойових дій на підставі таких документів: заява громадян або клопотання командирів (начальників);оригінали довідок відповідного періоду, підписані й завірені печаткою;партизанський квиток;посвідчення учасника підпілля;посвідчення до знака "За розмінування";грамоти, фотографії (оригінали);газетні матеріали періоду, який потребує підтвердження;історичні довідки, документи та інші архівні матеріали;документи потрібного періоду, де зазначено прізвище, ім`я, по батькові заявника;документи, які підтверджують службу чи роботу заявника у відповідний період;інші документи, на підставі яких можна зробити достовірний висновок про участь у бойових діях або розмінуванні (траленні бойових мін).
При цьому, згідно п.п. 1-2 п. 13 Положення № 511, крім документів, зазначених у пункті 12 цього Положення, підставами для надання статусу учасника бойових дій є такі документи:
1) для військовослужбовців, які були направлені для участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки:витяг із наказу (по особовому складу) Міністра оборони України, начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України, командувача виду Збройних Сил України відповідно про призначення на посаду в частину, яка перебуває в складі національного контингенту;витяг із відповідного розділу особової справи військовослужбовця про проходження військової служби в складі національного контингенту чи персоналу;довідка про проходження військової служби в складі національного контингенту чи персоналу;
2) для військовослужбовців, які перебували у відрядженні в державах, де в той час велися бойові дії:рішення Міністра оборони України або начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України про відрядження;витяг із наказу (по стройовій частині) відповідного командира (начальника) про направлення у відрядження;копії посвідчень про відрядження з відповідними відмітками про вибуття та прибуття.
З огляду на заявницький характер відносин між особою, яка звертається із заявою про надання статусу учасника бойових дій, та Міністерством оборони України, обов`язок довести зазначені обставини шляхом подання до комісії достовірних документів покладено на заявника. 
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не було надано вищевказаних документів на підтвердження його участі в бойових діях на території іншої держави.
На підтвердження участі в бойових діях були надані нотаріально завірені заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , як свідків.
Разом з тим, вимогами пункт 14 Положення №511 визначено, що за відсутності в особи з незалежних від неї причин необхідних документів, які підтверджують її право на отримання статусу учасника бойових дій, дозволяється брати до уваги завірені в установленому законодавством порядку показання свідків (не менше двох), які в період, що потребує підтвердження, разом із такою особою брали участь у збройній боротьбі у складі організацій, структур та формувань, зазначених у підпункті 13 пункту 13 цього Положення, та отримали статус учасника бойових дій за такий період.
Натомість, підпункт 13 пункту 13 Положення № 511 містить перелік організацій, структур та формувань, а саме: Українська повстанська армія, Українська повстанча армія отамана Тараса Боровця (Бульби) «Поліська Січ», Українська народна революційна армія (УНРА), Організація народної оборони «Карпатська Січ», Українська військова організація (УВО), збройні підрозділи Організації українських націоналістів.
Однак, оскільки позивач проходив строкову військову службу в НОМЕР_3 окремому авіаційному полку ПВ КДБ СРСР у складі військової частини № НОМЕР_1 (м. Мари, Туркменська РСР), для даної категорії осіб Положенням не передбачено надання нотаріально завірених заяв на підтвердження участі в бойових діях.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про необхідність застосування до спірних правовідносин вимог Положення №200, пунктом 13 якого було дозволено за відсутності в заявника через незалежні від нього причини необхідних документів, які підтверджують його право на отримання статусу учасника бойових дій, брати до уваги показання свідків (не менше двох), які в період, що потребує підтвердження, проходили військову службу чи працювали разом із заявником в одній військовій частині (установі, закладі) та визнані учасниками бойових дій, особами з інвалідністю внаслідок війни за цей період. 
Так, частиною першоюстатті 58 Конституції Українипередбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99надано офіційне тлумачення принципу дії законув часі.
Так, в цьому рішенні, зокрема, зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій  статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно - правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той  закон  або інший нормативно - правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Колегія суддів зазначає, що Положення № 200 втратило чинність 20.12.2019 року на підставі наказу Міністерства оборони України від 30.08.2019 № 511.
Таким чином, оскільки із заявою про надання статусу учасника бойових дій, до якої додавались нотаріально завірені заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , як свідків, позивач звернувся 21.01.2020 року, то в силу статті 58 Конституції України, Положення №200 не може бути застосовано до спірних правовідносин.
Колегія суддів відхиляє посилання скаржника, як підставу для застосування до спірних правовідносин Положення № 200, на фактйого звернення 16.09.2019 року із заявою про надання статусу учасника бойових дій до Комісії щодо розгляду питань, пов`язаних із визначенням учасників бойових дій Харківського обласного військового комісаріату, оскільки згідно листа від 17.09.2019 року № 376/ВСЗ ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомив, що на підставі розгляду наданих документів, Комісія дійшла висновку про відсутність правових підстав для встановлення статусу учасника бойових дій. При цьому, з вказаного листа вбачається, що позивач звертаючись із заявою, не надавав нотаріально завірені заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , як свідків. Тобто, заяви вказаних осіб не були предметом розгляду та не були покладені в основу відповідного рішення. Доказів оскарження правомірності відмови у наданні статусу учасника бойових дій за наслідками розгляду заяви від 16.09.2019 року позивач не надав та матеріали справи не містять.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач у спірних правовідносинах діяв правомірно та в межах повноважень, визначених законодавством, протилежного судовим розглядом не встановлено, а позивачем не доведено.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.09.2020 року по справі №520/7653/2020 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Н.С. Бартош	
Судді	(підпис)  (підпис) 	А.М. Григоров    З.Г. Подобайло   	

Повний текст постанови складено  03.03.2021 року