КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
15 березня 2021 року 
м. Київ
справа № 759/6542/19
провадження №22-ц/824/1746/2021
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Болотова Є.В., Музичко С.Г.,	
за участю секретаря судового засідання	                                  Потапьонок К.В.,	
учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,
представник позивача ОСОБА_2 ,
представник відповідача ОСОБА_3 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 листопада 2020 року /суддя Петренко Н.О./
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту постійного проживання зі спадкоємцем та прийняття спадщини, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
Позивач звернувся до суду з позовом про встановлення факту постійного проживання спадкоємця ОСОБА_1 на момент смерті його матері ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнавши ОСОБА_1 таким, що прийняв спадщину після смерті його матері.
Рішенням  Святошинського районного суду м. Києва від 04 листопада 2020 року позов задоволено. Встановлено факт постійного проживання спадкоємця, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на момент смерті його матері ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із померлою спадкодавицею, визнано ОСОБА_1 таким, що прийняв спадщину після смерті матері. /а.с. 228-229/
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, у задоволенні позовних вимог відмовити.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що встановлені судом першої інстанції обставини щодо тимчасового знаходження позивача за постійним місцем проживання спадкодавиці не дають підстав визнавати позивача таким, що фактично прийняв спадщину. Також судом не перевірено доказами такого прийняття, а саме збереження, обслуговування, використання спадкового майна та сплати комунальних платежів. Вказував, що позивач не приймав спадщину та не збирався її приймати за життя брата ОСОБА_7 , який якраз і фактично постійно проживав із спадкодавицею, що підтверджується і доказами по справі і показами свідків. Відвідування позивачем своєї матері з метою її догляду та підтримки мало періодичний характер. Оскільки ОСОБА_1 був зареєстрований (прописаний) за іншою адресою, ніж його мати, на час відкриття спадщини він не проживав постійно разом із спадкодавицею. Окрім того, наголошував, що висновки суду про те, що позивач довідався про порушення свого права лише 02.11.2017 року не можуть бути обґрунтованими та об`єктивними, оскільки позивач спочатку звертався до нотаріуса з заявою про успадкування майна за своїм братом ОСОБА_7 а лише більш як через місяць звернувся до нотаріуса з заявою про успадкування майна після матері. Тому строки позовної давності необхідно рахувати саме з моменту об`єктивної можливості здійснення своїх спадкових прав, а не з послідуючих за цим дій. Окрім того, в доповненнях до апеляційної скарги, вказував обставини проживання родини ОСОБА_8 , та зазначав, що ОСОБА_1 у червні 2018 року, при зверненні до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, у мотивувальній частині позову вказував, що  разом з його матір`ю проживав його брат, а причиною звернення до суду є побоювання продажу будинку вдовою брата, що додатково свідчить про відсутність спільного проживання на момент смерті спадкодавці.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню з відмовою у задоволенні позовних вимог на підставі наступного.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 - мати позивача, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_1 /а.с.8/.
За життя ОСОБА_6 склала заповіт. Відповідно до заповіту від 17.05.1989 року ОСОБА_6 все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона матиме право за законом, заповідала сину ОСОБА_7 /а.с.107/
Як вбачається із матеріалів спадкової справи, рішенням Ірпінської міського суду Київської області від 29.04.2016 р. встановлено факт, що заповіт, складений 17 травня 1989 року ОСОБА_9 на ім`я ОСОБА_7 , посвідчений державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори Копиловою В.В., зареєстрований в реєстрі за № 1-1406 належить ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 /а.с.116/.
26.12.2016 року ОСОБА_7 звернувся до Ірпінської міської державної нотаріальної контори Київської області із заявою про прийняття спадщини. У заяві зазначив, що інших спадкоємців, передбачених ст. 1241 ЦК України (право на обов`язкову частку у спадщині) не має /а.с.122/.
21.02.2017 року ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 ) /а.с.147/.
Інша частина будинку, відповідно до даних архівної довідки №1016 від 13.10.2016 р. належить по 1/4 частині ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 06.07.1965 р. за реєстровим №2879 та ОСОБА_11 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 06.07.1965 р. за реєстровим №2879. /а.с. 142/
26.12.2016 року ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з земельної ділянки площею 0,0383 га, кадастровий номер 3210946200:01:028:0006, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.181/.
Також судом встановлено, що на час смерті матері - ОСОБА_6 , позивач відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 від 19.07.2007 року є пенсіонером та інвалідом третьої групи /а.с.65,66/.
ІНФОРМАЦІЯ_4 помер брат позивача ОСОБА_7 /а.с.154/.
За життя ОСОБА_7 02.12.2016 р. склав заповіт, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що він матиме право, заповідав синові, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та дочці, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 /а.с.153/.
Відповідно довідки виконавчого комітету Коцюбинської селищної ради від 14.07.2017р. № 199 ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 мешкав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 08.01.1972 р. по день смерті /а.с.155/.
Як вбачається із матеріалів спадкової справи, діти померлого ОСОБА_7 - ОСОБА_5 та ОСОБА_4 04.06.2018 року отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом по ј частині житлового будинку АДРЕСА_1 , що становить Ѕ частку спадкового майна та по Ѕ частині земельної ділянки площею 0,0383 га, кадастровий номер 3210946200:01:028:0006 /а.с. 196, 203/.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 1268 ЦК України, про те, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Підставою для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину, є саме постійне його проживання із спадкодавцем, а не лише реєстрація місця проживання за адресою спадкодавця. Тобто суд при вирішенні питання, чи прийняв спадкоємець спадщину в порядку, визначеному ч. 3 ст. 1268 ЦК (шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час його смерті), виходив з того, що місце реєстрації спадкодавця не має вирішального значення, якщо буде встановлено факт фактичного постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем.
Заслухавши показання свідків, ОСОБА_12 ( кума померлого ОСОБА_13 ) ОСОБА_14 ( сусідка), ОСОБА_15 -  дружина брата позивача - ОСОБА_7 , ОСОБА_16 , вислухавши пояснення сторін суд першої інстанції встановив, що позивач дійсно постійно проживав зі своєю матір`ю та дбав про неї, оскільки його будинок знаходиться поряд з будинком в якому проживала спадкодавиця, тобто фактично прийняв спадщину.
Щодо заяви відповідача ОСОБА_5 про застосування строку позовної давності, який закінчився 13.03.2019 р., судом першої інстанції зроблено наступні висновки. 
Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Згідно із ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
При застосуванні строку позовної давності вирішальне значення має встановлення моменту, коли позивач дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права власності.
Позивач вважав, що оскільки він постійно проживав зі своєю матір`ю, тому фактично прийняв спадщину після неї.
Як вбачається із матеріалів справи, 25.09.2017 р. позивач звернувся до Ірпінської міської державної нотаріальної контори Київської області із заявою про прийняття спадщини після померлого брата ОСОБА_7 /а.с.18/.
Листом державного нотаріуса від 02.11.2017р. № 1327/01-16 щодо оформлення спадкових прав, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 - ОСОБА_1 роз`яснено, що до нотаріальної контори він не подавав заяву про прийняття спадщини та не проживав постійно із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, а тому йому запропоновано звернутися до суду /а.с.15/.
З позовом до суду позивач звернувся 05.04.2019 року, тому суд вважає, що саме з моменту коли позивач дізнався про своє порушене право, саме з 02.11.2017р., потрібно відраховувати трирічний строк позовної давності, а тому відсутні підстави для застосування позовної давності.
Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач дійсно постійно проживав зі своєю матір`ю, оскільки його будинок знаходиться поряд з будинком в якому проживала спадкодавця, що прямо суперечить ст. 1268 ЦК України.
Вказуючи на спільне проживання, суд першої інстанції не врахував, що відсутні докази прийняття спадщини, а саме збереження, обслуговування, використання спадкового майна та сплати комунальних платежів.
Згідно з частиною другою статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.
За змістом норми статті 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Так, відповідно до частин третьої і четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.
Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.
Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами.
Згідно з пунктом 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом від 03 березня 2004 N 20/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за N 283/8882, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.
Таких документів, на підтвердження позовних вимог, позивачем не надано. Участь в утриманні та догляді, як і проживання у сусідньому будинку, не може свідчити про факт спільного проживання.
В судовому засіданні, при розгляді апеляційної скарги, з пояснень позивача ОСОБА_1 встановлено, що він знав про заповіт матері, складений на свого брата, знав про те, що брат отримав свідоцтво про право на спадщину. Вказане свідоцтво він не оскаржував, як непрацездатна особа, яка мала право відповідно до ст. 1241 ЦК України на обов`язкову частку у спадщині. Звернувся позивач до нотаріальної контори 25.09.2017 р. лише після смерті брата ІНФОРМАЦІЯ_4 , оскільки вважав, що частина спірного будинку, в порядку спадкування, перейде до нього у власність. Разом з тим, не оспорює позивач і отримані після смерті його брата свідоцтва про право на спадщину за заповітом його дітьми - ОСОБА_5 та ОСОБА_4 04.06.2018 року.
02.11.2017 р. нотаріальною контрою ОСОБА_1. було роз`яснено, що в разі порушення його прав він має право на звернення до суду з позовом про визнання недійсним виданого свідоцтва про право на спадщину. /а.с. 15/
З такими вимогами ОСОБА_1 не звертався.
Доводи про те, що брат, приймаючи спадщину після матері за заповітом, не повідомив про інших спадкоємців, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки не впливають на волевиявлення самого ОСОБА_1 щодо звернення з заявою про прийняття спадщини після смерті матері. Не приймаються і доводи про відсутність відкликання волі на прийняття спадщини, оскільки таке відкликання може бути подано у строк на прийняття спадщини та після виявлення волі на її прийняття.
Таким чином, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку про безпідставність та недоведеність позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд,  - 

П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 листопада 2020 року -  задовольнити. 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 листопада 2020 року  - скасувати,  у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту постійного проживання зі спадкоємцем та прийняття спадщини, - відмовити.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції розподілити наступним чином:
Стягнути з ОСОБА_1 / АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 /  на користь ОСОБА_4 / АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 /  1261, 20 /одну тисячу двісті шістдесят одну гривню двадцять копійок/.
Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
 
Головуючий:                                        Судді: