ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 року	Львів	Справа № 380/4299/20 пров. № А/857/14504/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :
головуючого судді:                                        Гуляка В.В. 
суддів:                                                              Гудима Л.Я., Коваля Р.Й.
за участі секретаря судового засідання:           Стельмаха П.П. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства  "Львіввугілля" в особі Відокремленого підрозділу "Шахта "Межирічанська", 
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 року (суддя – Кравців О.Р., час ухвалення – 16:27 год., місце ухвалення – м.Львів, дата складання повного тексту – 16.10.2020 року), 
в адміністративній справі №380/4299/20 за позовом Державного підприємства  "Львіввугілля" в особі Відокремленого підрозділу "Шахта "Межирічанська" до Червоноградського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), 
про визнання протиправною і скасування постанови, 

                                                           встановив: 

У червні 2020 року позивач ДП "Львіввугілля" в особі ВП "Шахта "Межирічанська" звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Червоноградського МВ ДВС Західного МРУ МЮ (м.Львів), в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Червоноградського МВ ДВС Західного МРУ МЮ (м.Львів) Стельмах А.П. про арешт майна боржника від 10.02.2020р. ВП №612222220. 
Відповідач позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на адміністративний позов, просив відмовити у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено повністю. 
З цим рішенням суду першої інстанції від 16.10.2020 року не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржене рішення суду прийняте при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що спірна постанова державного виконавця від 10.02.2020 року винесена при примусовому виконанні вимоги №Ю-596-25У від 11.11.2019р., винесеної ГУ ДПСУ у Львівській області, з урахуванням виконавчого збору та витрат виконавчого провадження в сумі 6415209,32 грн.. Вказує апелянт, що судом не взято до уваги, що згідно п.14 ч.1 ст.34 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі наявності підстав, передбачених ст.1 ЗУ «Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств». Вказані обставини зумовлюють закінчення виконавчого провадження на підставі п.14 ч.1 ст.34 ЗУ «Про виконавче провадження». Також зазначає апелянт, що судом першої інстанції не прийнято до уваги положення ст.13 ЗУ «Про особливості приватизації вугледобувних підприємств», якими визначено, що з метою недопущення банкрутства вугледобувних підприємств і збереження сировинної бази металургійного та енергетичного комплексів з моменту прийняття рішення про приватизацію підприємства до моменту завершення приватизації встановлюються мораторій на застосування і процедури примусової реалізації майна об`єктів приватизації шляхом зупинення виконавчого провадження, та мораторій на порушення справ про банкрутство вугледобувних підприємств. На строк до трьох років з моменту завершення приватизації встановлюються мораторій на застосування процедури примусової реалізації майна об`єктів приватизації шляхом зупинення виконавчого провадження та мораторій на порушення справ про банкрутство вугледобувних підприємств, які поширюються лише на борги, що утворилися на момент завершення приватизації. Зазначає апелянт про неврахування судом факту того, що відповідно до Переліку приватизації у 2015-2017 рр. підлягають, зокрема, відокремлені підрозділи ДП «Львіввугілля», а саме «Шахта Межирічанська». Внесення у цей перелік надає ВП «Шахта «Межирічанська» статусу об`єкта приватизації, на який розповсюджується положення про мораторій на застосування процедури примусової реалізації майна, а тому відчужувати майно підприємства, заборонено. Крім того, згідно Положення про ВП «Шахта «Межирічанська», така немає статусу юридичної особи. Мораторій на примусову реалізацію майна передбачений ст.1 ЗУ «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» та ст.13 ЗУ «Про особливості приватизації вугледобувних підприємств» розповсюджується і під час примусового виконання рішень органами державної виконавчої служби. Вказує і про те, що майно ДП «Львіввугілля» ВП «Шахта «Межирічанська» перебуває в податковій заставі. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати рішення суду від 16.10.2020 року та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задоволити. 

У засідання суду апеляційної інстанції учасники справи (їх представники) не з`явились, явку повноважних представників не забезпечили, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. 
Суд апеляційної інстанції отримав 11.01.2021р. клопотання позивач ДП "Львіввугілля" в особі ВП "Шахта "Межирічанська" про відкладення розгляду справи на більш пізніший термін, у зв`язку з неможливістю прибути 13 січня 2021 року на судове засідання. 
Протокольною ухвалою суду від 13.01.2021 року відмовлено в задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи, у зв`язку із його необґрунтованістю та відсутністю будь-яких підтверджень (доказів) про існування об`єктивної неможливості позивача ДП "Львіввугілля" забезпечити явку в судове засідання свого представника, із врахуванням того, що позивач був належним чином та своєчасно повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду цієї справи. 
Крім цього, колегією суддів апеляційної інстанції враховано необхідність дотримання завдань адміністративного судочинства щодо своєчасного вирішення судом спору у сфері публічно-правових відносин, з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, та основних засад (принципів) адміністративного судочинства щодо верховенства права, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін та диспозитивності процесу, розумності строків розгляду справи судом, неприпустимості зловживання процесуальними правами. 
Статтею 287 КАС України визначено особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, які передбачають скорочені строки апеляційного розгляду справ відповідної категорії. 
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що матеріли адміністративної справи містять необхідний обсяг наданих сторонами доказів, чітко відображають правові позиції учасників справи, їхні доводи і обґрунтування містяться у позовній заяві, відзиві на неї, у апеляційній скарзі на рішення суду від 16.10.2020 року, а тому є достатніми для вирішення справи по суті апеляційних вимог і прийняття законного та обґрунтованого судового рішення. 
Таким чином, неявка сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, у відповідності до ч.2 ст.313 КАС України, не перешкоджає розгляду справи. 
Згідно ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з урахуванням наступного. 

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ДП “Львіввугілля” відповідно до Виписки з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є юридичною особою, зареєстроване 17.01.2013, ідентифікаційний код: 32323256 (а.с. 16-17, 145-146), діє на підставі Статуту (а.с. 15). 
Відокремлений підрозділ “Шахта “Межирічанська” ДП “Львіввугілля” діє на підставі Положення та Статуту (а.с. 8-14, 15), належить до сфери управління Міністерства енергетики та захисту довкілля України, створене відповідно до наказу ДП “Львіввугілля” №5 від 12.03.2003 “Про створення відокремлених підрозділів ДП “Львіввугілля”. 
Відповідно до пунктів 2, 3, 4 Положення ВП “Шахта “Межирічанська” ДП “Львіввугілля”, мета діяльності підрозділу – забезпечення виконання завдань підприємства з видобутку вугілля з найменшими витратами; задоволення соціально-економічних потреб працівників підрозділу і підприємства. Підрозділ здійснює у тому числі добування кам`яного вугілля; експлуатацію родовищ корисних копалин, здійснює заходи з комплексного використання природних ресурсів і ресурсозбереження. Підрозділ не є юридичною особою. Для здійснення господарської діяльності підрозділ використовує надане йому підприємством майно, яке є державною власністю. Майно передається підрозділу на підставі двостороннього акта приймання-передачі. Доходи отримані в результаті господарської діяльності підрозділу, після сплати податків та інших обов`язкових платежів належать підприємству. 
11.11.2019 року Головним управлінням ДПС у Львівській області виставлено вимогу ВП “Шахта “Межирічанська” про сплату боргу (недоїмки) №Ю-596-25У на суму 5832008,48 грн. з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (а.с. 89). 
07.02.2020 Головне управління ДПС України у Львівській області звернулося із заявою за вих. №5840/10/58.9-09 до Червоноградського міського ВДВС Західного МРУ МЮ (м.Львів), яка зареєстрована 10.02.2020 за вх. №4580, про відкриття виконавчого провадження) по ВП “Шахта “Межирічанська” ДП “Львіввугілля” згідно вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ю-596-25 У від 11.11.2019р. на суму 5832008,48 грн. (а.с. 88). 
10.02.2020 старшим державним виконавцем Червоноградського МВ ДВС Західного МРУ МЮ (м.Львів) відкрито виконавче провадження №61222220 з виконання вимоги №Ю-596-25У, виданої 11.11.2019 ГУ ДПС у Львівській області (а.с. 91). 
Крім того, 10.02.2020 старшим державним виконавцем Червоноградського МВ ДВС Західного МРУ МЮ (м.Львів) винесено постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження (а.с. 92); про стягнення виконавчого збору (а.с. 93); про арешт майна боржника (а.с. 95); про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження (№54185365) (а.с. 96). 
Згідно з оскаржуваною постановою про арешт майна боржника ВП №61222220 від 10.02.2020, старший державний виконавець відповідно до ст.56 Закону України “Про виконавче провадження” наклав арешт на все рухоме і нерухоме майно, що належить боржнику - ВП “Шахта “Межирічанська” ДП “Львіввугілля” у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору 6415209,32 грн.. 
Не погоджуючись з прийнятою постановою державного виконавця від 10.02.2020 року про арешт майна боржника, позивач звернувся з позовом до адміністративного суду. 

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову, виходячи з наступного. 
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII (далі – Закон №1404-VIII). 
За приписами ст.1 Закону №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.26 Закону №1404-VII,I виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення. 
Згідно із ч.1 ст.5 Закону №1404-VIII, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». 
Порядок накладення арешту і вилучення майна (коштів) боржника визначається положеннями статті 56 Закону №1404-VIII. 
Вказаною статтею у тому числі визначено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення. Вилучення арештованого майна з передачею його для реалізації здійснюється у строк, встановлений виконавцем, але не раніше ніж через п`ять робочих днів після накладення арешту. Продукти та інші речі, що швидко псуються, вилучаються і передаються для продажу негайно після накладення арешту. Під час проведення опису майна боржника - юридичної особи та накладення арешту на нього виконавець також використовує відомості щодо належного боржнику майна за даними бухгалтерського обліку. 
Частинами 3, 4  ст.59 Закону №1404-VIII передбачені порядок та підстави зняття арешту з майна у разі виявлення порушення порядку його накладення, встановленого цим Законом, який знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. 
У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (ч.5  ст.59 Закону №1404-VIII). 
На спростування доводів апелянта колегія суддів апеляційного суду також зазначає наступне. 
Частиною 1 ст.3 Закону України “Про приватизацію державного і комунального майна” №2269-VIII від 18.01.2018 у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що законодавство України про приватизацію складається з цього Закону, інших законодавчих актів. Галузеві особливості приватизації об`єктів державної власності можуть встановлюватися виключно законами. 
Особливості приватизації державного майна вугледобувних підприємств та особливості їх діяльності у післяприватизаційний період визначені Законом України від 12.04.2012 №4650-VI “Про особливості приватизації вугледобувних підприємств” (далі – Закон №4650-VI). 
Відповідно до ст.3 Закону №4650-VI, приватизація вугледобувних підприємств здійснюється відповідно до законодавства з питань приватизації з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. 
Згідно з п.2 ч.1 ст.2 Закону №4650-VI, особливими умовами приватизації вугледобувних підприємств є, зокрема, встановлення на строк до трьох років з моменту завершення приватизації мораторію на застосування процедури примусової реалізації майна об`єктів приватизації шляхом зупинення виконавчого провадження та мораторію на порушення справ про банкрутство вугледобувних підприємств, які поширюються лише на борги, що утворилися на момент завершення приватизації. Мораторій не застосовується щодо рішень про виплату заробітної плати, вихідної допомоги, інших виплат (компенсацій), що належать працівнику у зв`язку з трудовими відносинами, відшкодування матеріальної (майнової) шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, стягнення аліментів та рішень про стягнення заборгованості із сплати внесків до фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування і заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до органів Пенсійного фонду України, а також щодо рішень про стягнення заборгованості за електричну енергію і послуги з її передачі та розподілу. 
Відповідно до ст.13 Закону №4650-VI, з метою недопущення банкрутства вугледобувних підприємств і збереження сировинної бази металургійного та енергетичного комплексів з моменту прийняття рішення про приватизацію підприємства до моменту завершення приватизації встановлюються мораторій на застосування процедури примусової реалізації майна об`єктів приватизації шляхом зупинення виконавчого провадження та мораторій на порушення справ про банкрутство вугледобувних підприємств. 
На строк до трьох років з моменту завершення приватизації встановлюються мораторій на застосування процедури примусової реалізації майна об`єктів приватизації шляхом зупинення виконавчого провадження та мораторій на порушення справ про банкрутство вугледобувних підприємств, які поширюються лише на борги, що утворилися на момент завершення приватизації. 
У відповідності до частини 2 статті 16 Закону України “Про особливості приватизації вугледобувних підприємств” дія норм статей 2 і 13 цього Закону поширюється виключно на вугледобувні підприємства, щодо яких прийнято рішення про приватизацію після набрання чинності цим Законом, та вугледобувні підприємства, приватизовані після набрання чинності цим Законом. 
Згідно ч.5 ст.52 Закону № 1404-VIII,  у разі відсутності у боржника - юридичної особи коштів в обсязі, необхідному для покриття заборгованості, стягнення звертається на інше майно, належне такому боржникові або закріплене за ним, у тому числі на майно, що обліковується на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу боржника - юридичної особи (крім майна, вилученого з цивільного обороту, або обмежено оборотоздатного майна, майна, на яке не може бути звернено стягнення), незалежно від того, хто фактично використовує таке майно. 
Колегія суддів зауважує, що судом не встановлено, що у виконавчому провадженні №61222220 чи №54185365 здійснювались державним виконавцем процедури щодо примусового звернення стягнення на майно та процедури примусової реалізації майна. 
Правильно суд першої інстанції вказав, що положення ч.1 ст.13. Закону №4650-VI    стосується виключно заходів виконавчого провадження, пов`язаних із застосування процедури примусової реалізації майна об`єктів приватизації. Проте, у вказаній справі судом не встановлено застосування державним виконавцем таких заходів. 
Суд апеляційної інстанції також враховує, що згідно з абзацом 1 ст.1 Закону України “Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств” від 13.04.2017 №2021, тимчасово, до 1 січня 2022 року, підлягають зупиненню виконавчі провадження та заходи примусового виконання рішень щодо державних вугледобувних підприємств, які підлягають виконанню в порядку, встановленому Законом України “Про виконавче провадження”, знімаються арешти та заборони відчуження майна у таких виконавчих провадженнях, крім рішень про виплату заробітної плати, вихідної допомоги, інших виплат (компенсацій), що належать працівнику у зв`язку з трудовими відносинами, відшкодування матеріальної (майнової) шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, стягнення аліментів та рішень про стягнення заборгованості із сплати внесків до фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. 
За визначенням п.1 ч.1 ст.1 Закону №4650-VI, вугледобувне підприємство - гірниче підприємство, основним видом економічної діяльності якого є підземне або відкрите добування вугілля, до складу якого можуть входити шахти, шахтоуправління, розрізи та інші відокремлені підрозділи, що виконують допоміжні функції. 
Як уже було вказано судом вище, Головним управлінням ДПС у Львівській області 11.11.2019 року виставлено ВП “Шахта “Межирічанська” вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ю-596-25 У на суму 5832008,48 грн. з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. 
Пунктами 2, 9 ч.1  ст.1 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” від 08.07.2010 №2464-VI передбачено: 2) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; 9) страхові кошти - кошти, які формуються за рахунок сплати єдиного внеску та надходжень від фінансових санкцій (штрафів та пені), що застосовуються відповідно до закону. 
Згідно з ч.3 ст.25 Закону №2464-VI, суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. 
Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею (ч.4 ст.25 Закону №2464-VI). 
Абзацом 10 ч.4 ст.25 Закону №2464-VI встановлено, що у разі якщо платник єдиного внеску протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з органом доходів і зборів, не оскаржив вимогу в судовому порядку або не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти календарних днів з дня надходження узгодженої вимоги, орган доходів і зборів надсилає в порядку, встановленому законом, до підрозділу державної виконавчої служби вимогу про сплату недоїмки. 
Згідно з ч.5 ст.25 Закону №2464-VI, вимога органу доходів і зборів про сплату недоїмки або рішення суду щодо стягнення суми недоїмки виконується державною виконавчою службою в порядку, встановленому законом. 
Відповідно до абз. 3, 4 ч.15 ст.25 Закону №2464-VI, суми штрафів та нарахованої пені, застосованих за порушення порядку та строків нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску, стягуються в такому самому порядку, що і суми недоїмки із сплати єдиного внеску. Суми штрафів та нарахованої пені включаються до вимоги про сплату недоїмки, якщо їх застосування пов`язано з виникненням та сплатою недоїмки. 
З аналізу наведених положень поняття заборгованість з єдиного соціального внеску включає в себе як недоїмку так і нараховані штрафи та пеню. 
Положеннями Закону №2021 визначено, що мораторій не поширюється, зокрема, на заборгованість із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. 
З врахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що мораторій, встановлений згідно із Законом №2021, до спірних у справі правовідносин не застосовується, що спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині. 
У своїх доводах апелянт також зазначає, що ВП «Шахта «Межирічанська» немає статусу юридичної особи, однак з цього приводу суд враховує, що інтереси Відокремленого підрозділу «Шахта «Межирічанська», на який накладено арешт на майно, представляє Державне підприємство  «Львіввугілля». 
Суд апеляційної інстанції вважає також безпідставними покликання скаржника на те, що майно ДП «Львіввугілля» перебуває в податковій заставі, оскільки вказане не є перешкодою для прийняття державним виконавцем постанови про арешт майна боржника Відокремленого підрозділу «Шахта «Межирічанська». 
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною другою статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що приймаючи оскаржену постанову про арешт майна боржника від 10.02.2020 року відповідач Червоноградський МВ ДВС Західного МРУ МЮ (м.Львів) діяв правомірно, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, а тому вказана постанова скасуванню не підлягає. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи. 
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому немає підстав для його скасування. 
Керуючись ст.ст. 243, 272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд 

                                                       постановив: 

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Львіввугілля" в особі Відокремленого підрозділу "Шахта "Межирічанська" – залишити без задоволення. 
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 року в адміністративній справі №380/4299/20 за позовом Державного підприємства "Львіввугілля" в особі Відокремленого підрозділу "Шахта "Межирічанська" до Червоноградського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про визнання протиправною і скасування постанови – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	Р. Й. Коваль  	
Повне судове рішення складено 16.01.2021 року