Ухвала
 
26 лютого 2021 року
 
м. Київ
 
справа № 209/2140/20
провадження № 61-2261ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усик Г. І.
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний завод» на рішення Дніпровського районного суд м. Дніпродзержинська від 17 серпня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний завод» про нарахування та стягнення середньої заробітної плати,
 
ВСТАНОВИВ:
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» (далі - ПАТ «ДМК») про нарахування та стягнення середньої заробітної плати.
Позов обґрунтовано тим, що з квітня 2008 року ОСОБА_1 працює слюсарем з контрольно-вимірювальних приборів та автоматики доменного участку цеху (далі - КВПтаА) ПАТ «ДМК». 09 листопада 2018 року його було увільнено від роботи, у зв`язку із призовом на військову службу до лав Збройних сил України на посадах офіцерського складу строком на один рік. За час служби йому виплачувалося відповідачем грошове забезпечення в розмірі середньомісячного заробітку. У квітні 2020 року він продовжив службу в Збройних силах України на підставі контракту про проходження військової служби на посаді офіцерського складу, отримує грошове забезпечення в розмірі середньомісячного заробітку в розмірі меншому ніж за попередній період, що на його думку не відповідає вимогам діючого законодавства. Вважає дії відповідача по виплаті грошового забезпечення в неналежному розмірі, такими що не відповідають вимогам закону та порушують його право на оплату праці.
На підставі викладеного, просив зобов`язати ПАТ «ДМК» провести виплату йому заробітної плати виходячи з середньомісячної заробітної плати, як це відбувалось в період з листопада 2018 року і по березень 2020 року включно; зобов`язати ПАТ «ДМК» доплатити різницю у сумі 19 683,00 грн за період з квітня 2020 року по червень 2020 року між посадовим окладом, який становить 9 591,00 грн та середньомісячною заробітною платою (розрахунок якої проводився, виходячи із базового періоду вересень-жовтень 2018 року), та в подальшому проводити щомісячні виплати згідно з положеннями статті 119 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 серпня 2020 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 січня 2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано ПАТ «ДМК» провести виплату заробітної плати ОСОБА_1 , виходячи з середньомісячної заробітної плати, як це відбувалось у період з листопада 2018 року і по березень 2020 року включно. Зобов`язано ПАТ «ДМК» доплатити різницю у сумі 19 683,00 грн з квітня 2020 року по червень 2020 року між посадовим окладом ОСОБА_1 який становить 9 591,00 грн та середньомісячною заробітною платою (розрахунок якої проводився, виходячи із базового періоду вересень-жовтень 2018 року), та в подальшому проводити щомісячні виплати згідно з положеннями статті 119 КЗпП України. Вирішено питання про судові витрати.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, керувався тим, що працівник, якого було призвано під час мобілізації на особливий період, може укласти контракт на продовження військової служби, не звільняючись з військової служби. У цьому випадку не відбулось звільнення ОСОБА_1 , який був призваний під час мобілізації, на особливий період, з військової служби, а отже за ним продовжує зберігатись попередній середній заробіток, розрахований з урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
У лютому 2021 року ПАТ «ДМК» засобами поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 серпня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 січня 2021 рокуу вищевказаній справі, в якій посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Частиною четвертою статті 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
 
Предметом спору у цій справі є: вимога немайнового характеру про зобов`язання провести виплату заробітної плати, що не представляє складності у зв`язку зі сталістю законодавства та судової практики, та вимога майнового характеру про стягнення заробітної плати у сумі 19 683,00 грн, яка у свою чергу неперевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 189,00 грн х 250 = 547 250,00 грн), а тому справа є справою незначної складності і не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.
Заявник у касаційній скарзі посилається на те, що справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, зокрема щодо встановлення розміру нарахування середньомісячного заробітку працівникам, призваним на військову службу та які уклали контракт про проходження військової служби.
Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку й становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.
Зазначені доводи заявника зводяться до незгоди із висновками суду апеляційної інстанції щодо надання судом правової оцінки письмовим доказам, поданих позивачем, а отже такі доводи не можуть слугувати підставою для формування єдиної правозастосовчої практики у справах такої категорії. 
Доводи касаційної скарги про те, що зазначена справа має виняткове значення для заявника, є необґрунтованими, оскільки вони нічим не підтверджені, а тому не можуть бути підставою для висновків про наявність обставин, за яких рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.
Інших підстав, які б спростовували віднесення цієї справи до категорії малозначних, касаційна скарга не містить і суд касаційної інстанції їх не встановив.
 
Верховним Судом перевірено, чи мають місце підстави, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких касаційне провадження у малозначній справі підлягає відкриттю, зокрема, з урахуванням обставин, на які посилався заявник в касаційній скарзі, та зазначених підстав не встановлено.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. 
 
Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у даній справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (справа «Зубац проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року).
 
Верховний Суд врахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» (ухвала від 09 жовтня 2018 року «Азюковська проти України»).
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підтвердились, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.
 
Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний завод» на рішення Дніпровського районного суд м. Дніпродзержинська від 17 серпня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний завод» про нарахування та стягнення середньої заробітної плати відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. Ю. Гулейков     О. В. Ступак     Г. І. Усик