УХВАЛА

25 березня 2021 року 
Київ
справа №640/22780/19
адміністративне провадження №Зі/9901/25/21

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Радишевської О.Р., розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про відвід судді Білак М.В. у справі №640/22780/19 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Міністра оборони України Загороднюка Андрія Павловича про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,
УСТАНОВИВ:
25 лютого 2021 року до Верховного Суду від Міністерства оборони України надійшла касаційна скарга на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року у справі №640/22780/19.
Ухвалою Верхового Суду від 10 березня 2021 року визнано поважними причини пропуску Міністерством оборони України строку на касаційне оскарження та відкрито касаційне провадження.
23 березня 2021 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про відвід судді Білак М.В.
Ухвалою Верхового Суду від 24 березня 2021 року заяву про відвід визнано необґрунтованою та в порядку, визначеному частиною четвертою статті 40 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), передано для розгляду суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу.
За результатами автоматизованого розподілу заяву про відвід передано на розгляд судді Радишевській О.Р.
На обгрунтування заяви про відвід позивач зазначив, що ухвала Верховного Суду від 10 березня 2021 року в частині поновлення Міністерству оборони України строку на касаційне оскарження є немотивованою.
Позивач зауважує, що касаційна скарга, на підставі якої Верховний Суд ухвалою від 10 березня 2021 року відкрив касаційне провадження, подана через 159 днів з моменту отримання Міністерством оборони України рішення суду апеляційної інстанції, і є третьою спробою Міністерства оборони України оскаржити рішення судів першої та апеляційної інстанції у справі №640/22780/19.
Позивач доводить, що касаційна скарга, як на підставу для поновлення вказаних строків, містила посилання на абстрактні нічим не підтверджені обставини й необхідність «забезпечення практичної можливості реалізації права особи на суд», що не давало Верховному Суду підстав уважати, що строк на касаційне оскарження був пропущений з поважних причин.
Позивач також уважає, що застосований головуючим у справі суддею Білак М.В. в ухвалі Верховного Суду від 10 березня 2021 року підхід до оцінки поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження суперечить її ж висновкам, викладеним у постанові від 25 лютого 2021 року у справі №580/2987/20, де зазначено, що «за практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду».
Позивач уважає, що викладені обставини свідчать про протилежне трактування суддею Білак М.В. одних і тих самих норм закону за одних і тих же обставин і створює враження упередженості суду в інтересах Міністерства оборони України.
Також заява про відвід судді Білак М.В. мотивована тим, що вона у період часу з 2006 по 2016 роки працювала в Міжнародному Соломоновому університеті, випускником якого є ОСОБА_2 - колишній Генеральний прокурор, незаконні дії якого і призвели до незаконного звільнення з військової служби ОСОБА_1 , що є предметом справи №640/22780/19.
Окрім цього суддя Білак М.В. як експерт брала участь в низці міжнародних проєктів, зокрема в рамках співпраці з проектом USAID «Справедливе правосуддя». Проект розроблений з метою продовжити ініціативи, впроваджені проектом USAID «Україна: верховенство права (UROL), який діяв з 2006 по 2011 рік. У реалізації цього проекту в Україні брала участь також організація «Transparency International», де у 2013-2014 роках ОСОБА_2 обіймав посаду керівника Департаменту.
Викладене, на думку ОСОБА_1 , дає обґрунтовані підстави вважати про наявність і на цей час тісних ділових зв`язків між суддею Білак М.В. та колишнім Генеральним прокурором ОСОБА_2, який особисто зацікавлений у результаті розгляду цієї справи в інтересах Міністерства оборони України.
Вирішуючи питання про відвід, Суд виходить з такого.
Відповідно до частин першої, другої статті 36 КАС України суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і підлягає відводу (самовідводу): 1) якщо він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав правничу допомогу стороні чи іншим учасникам справи в цій чи іншій справі; 2) якщо він прямо чи опосередковано заінтересований в результаті розгляду справи; 3) якщо він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді; 5) у разі порушення порядку визначення судді для розгляду справи, встановленого    статтею 31 цього Кодексу. 
Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, установлених статтею 37 цього Кодексу.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЕСПЛ) існування безсторонності суду для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинно встановлюватися згідно з: (і) суб`єктивним критерієм, урахувавши особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об`єктивним у цій справі, та (іі) об`єктивним критерієм, іншими словами, шляхом установлення того, чи забезпечував сам суд та, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності.
Особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного.
При визначенні наявності у відповідній справі законних підстав сумніватися в безсторонності певного судді позиція особи, про яку йдеться, має важливе, але не вирішальне значення. Вирішальне значення при цьому матиме можливість вважати такі сумніви об`єктивно обґрунтованими, іншими словами, «має не лише здійснюватися правосуддя     -     ще має бути видно, що воно здійснюється». Адже йдеться про необхідність забезпечення довіри, яку суди в демократичному суспільстві повинні вселяти у громадськість (рішення ЄСПЛ від 10 грудня 2009    року в справі «Мироненко і Мартенко проти України», заява №4785/02 та рішення ЄСПЛ від 09 січня 2013 року в справі «Олександр Волков проти України», заява №21722/11).                                             
Отже, не може бути підставою для відводу судді заява, яка містить лише припущення про існування відповідних обставин, непідтверджених належними і допустимими доказами.
Таким чином, відвід повинен бути вмотивований, з наведенням відповідних аргументів, доказів, які підтверджують наявність підстав для відводу.
Проаналізувавши аргументи, якими обґрунтовано відвід судді Білак М.В., Суд уважає, що доводи заявника по суті полягають у незгоді з процесуальним рішенням Верховного Суду про відкриття касаційного провадження, а отже, не можуть свідчити про упередженість та/або необ`єктивність судді і, за наведеними правилами процесуального закону, не є підставою для відводу судді. 
З урахуванням зазначеного, обґрунтованих підстав для задоволення заяви про відвід немає.  
Керуючись статтями 36, 40 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Білак  М.В. у справі №640/22780/19.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею є остаточною та не може бути оскарженою.
Суддя:                                                                                          О.Р. Радишевська