Постанова                            
Іменем України
 
03 березня 2021 року                   
м. Київ
 
справа № 185/4831/17
провадження № 61-12596св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Русинчука М. М., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2019 року у складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М.
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА 
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , у якомупросила: встановити факт проживання її та відповідача однією сім`єю як жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, в період з 01 січня 2006 року по 16 грудня 2006 року; визнати спільною сумісною власністю сторін квартиру АДРЕСА_1 , та провести поділ майна, визнавши за кожним зі сторін право власності на Ѕ частину квартири.
Позов мотивовано тим, що вони з відповідачем познайомилися в м. Павлограді приблизно в 1990 році, з 2003 року стали мати близькі стосунки, зустрічалися, оскільки обидва на той час були вже розлучені. З 01 січня 2006 року вони стали проживати сумісно у квартирі її брата за адресою: АДРЕСА_2 . З того часу вони стали проживати однією сім`єю, мали спільний бюджет, матеріально та морально підтримували один одного.
Згідно з договором купівлі-продажу від 11 квітня 2006 року ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 . Згідно з пунктом 3 цього договору продаж квартири вчинено за 55 550 грн, які покупець (відповідач) зобов`язався сплатити продавцю після підписання цього договору, державної його реєстрації, укладання покупцем (відповідачем) договору іпотеки на придбану квартиру з Павлоградським філіалом Закритого акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ЗАТ КБ «Приватбанк», банк) та отримання кредиту на ім`я ОСОБА_2 , тобто в строк до 12 квітня 
2006 року. Згідно з кредитним договором від 07 квітня 2006 року, укладеного між банком та відповідачем, ОСОБА_2 отримав кредит на купівлю спірної квартири та оформлення відповідного договору страхування на неї. Строк дії кредитного договору становив з 07 квітня 2006 року по 07 квітня 
2016 року. На забезпечення виконання кредитних зобов`язань відповідачем 
11 квітня 2006 року укладено відповідний договір іпотеки на цю квартиру. 
Неохоплену кредитними коштами суму за купівлю спірної квартири (19 550 грн) вони з відповідачем додали зі спільного сімейного бюджету, оскільки разом збирали ці кошти для придбання квартири, починаючи з січня 2006 року. Після придбання квартири сторони продовжили проживати разом у квартирі родича, оскільки у спірній квартирі вони робили ремонт та вона у той час не була придатна для проживання.
16 грудня 2006 року сторони офіційно зареєстрували шлюб.
Позивач вважала, що спірна квартира є їх з відповідачем спільною сумісною власністю, оскільки придбана в період спільного проживання однією сім`єю без офіційної реєстрації шлюбу за спільні кошти.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2018 року позов задоволено.
Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю як жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, у період 
з 01 січня 2006 року по 16 грудня 2006 року.
Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 та проведено її поділ, визнавши за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину цієї квартири, на іншу Ѕ частину - за ОСОБА_2 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції виходив з доведеності того, що кошти на придбання спірної квартири сторони сплачували зі спільного бюджету, оскільки на момент придбання спірної квартири, до та в період знаходження сторін справи у шлюбі вони обидва офіційно працювали та мали відповідний дохід. Кредитні кошти за придбану квартиру сплачувалися на користь банку з 19 травня 2006 року по 
26 грудня 2013 року в період, коли сторони спочатку проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та потім після його офіційної реєстрації з 16 грудня 
2006 року.
Суд першої інстанції врахував акт про фактичне проживання / не проживання, показання свідків, пояснення відповідача, відповідно до яких він знав позивача задовго до 2006 року, мав з нею близькі стосунки, зустрічався з нею та кохав її ще до 2006 року, сам зареєстрував її за місцем знаходження спірної квартири 
в листопаді 2006 року, тобто до офіційної реєстрації їх шлюбу, зробив висновок, що сторони проживали однією сім`єю станом на момент придбання спірної квартири 11 квітня 2006 року. 
Відповідач частково визнав позовні вимоги та просив суд встановити факт сумісного проживання сторін по справі однією сім`єю як чоловіка та жінки, які не перебувають у шлюбі між собою, у період з 01 листопада 2006 року по 
16 грудня 2006 року.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2019 року зазначене рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2018 року скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту сумісного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ задоволено частково.
Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю як жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, у період 
з 01 листопада 2006 року по 16 грудня 2006 року.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Апеляційний суд виходив з того, що акти від 25 вересня 2017 року, 26 вересня 2017 року, довідки від 23 жовтня 2017 року № 234 та № 235, акт про фактичне проживання від 07 жовтня 2017 року спростовують факт проживання сторін однією сім`єю в період з 01 січня 2006 року. Позивачем належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами не доведено та не підтверджено, що між нею і відповідачем склалися усталені відносини, притаманні чоловікові і дружині, що вони вели спільне господарство, планували сімейний бюджет, а отже не доведено факту спільного проживання із відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з січня 2006 року по грудень 2006 року, тому між ними не виникли права та обов`язки подружжя, 
а відповідно і відсутні правові підстави для визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 ідеальну частку цієї квартири. Відповідач визнав та підтвердив відповідними доказами факт проживання сторін в період з листопада 2006 року.
Аргументи учасників справи
ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2019 року, в якій посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права; незаконність та необґрунтованість оскарженої постанови, просиласкасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд в оскарженій постанові не вказав, в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення суду першої інстанції. Суд апеляційної інстанції без обґрунтування не взяв до уваги надані нею докази та взяв до уваги лише документи, які надав відповідач; не врахував, що відповідач визнав обставини, на які вона посилалася, як на обґрунтування її позовних вимог: факт знайомства з нею до 01 січня 2006 року та близькі відносини з нею; факти оплати вартості квартири із сумісних коштів 
і сплату кредиту за квартиру в період сумісного життя з нею та під час перебування в офіційно зареєстрованому шлюбі.
У жовтні ОСОБА_2 подав до суду відзив, у якому просив оскаржену постанову апеляційного суду залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її доводів.
Рух справи
УхвалоюВерховного Суду від 19 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Суди встановили, що відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного 
11 квітня 2006 року та посвідченого приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Гущиною О. І., ОСОБА_2 придбав квартиру 
АДРЕСА_1 за 55 550 грн за рахунок кредитних коштів.
Згідно із кредитним договором від 07 квітня 2006 року, укладеним між 
ЗАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» та відповідачем, ОСОБА_2 отримав кредит на купівлю квартири. На забезпечення виконання кредитних зобов`язань 11 квітня 2006 року відповідачем укладено відповідний договір іпотеки на зазначену квартиру. Строк дії кредитного договору становив 
з 07 квітня 2006 року по 07 квітня 2016 року.
У статті 74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі 
і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі 
№ 6-1026цс15 зазначено, що «майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці».
У постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц (провадження № 61-28343св18) зазначено, що «особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності». 
У постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року у справі № 641/4323/15-ц (провадження № 61-28635св18) зроблено висновок, що «вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання».
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з частинами першою та другою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
За змістом пункту 3 частини четвертої статті 265ЦПК України, пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним 
з огляду на законодавство чи усталену судову практику. 
Суд першої інстанції встановив, що сторони проживали однією сім`єю станом на момент придбання спірної квартири 11 квітня 2006 року на підставі доказів, наданих позивачем: акта про фактичне проживання / не проживання, показань свідків, пояснень відповідача; кошти на придбання спірної квартири сторони сплачували зі спільного бюджету, кошти на виконання кредитного договору сплачувалися банку у період з 19 травня 2006 року по 26 грудня 2013 року. 
Апеляційний суд врахував доводи відповідача та зробив висновок, що акти від 25 вересня 2017 року, 26 вересня 2017 року, довідки від 23 жовтня 2017 року 
№ 234 та № 235, акт про фактичне проживання від 07 жовтня 2017 року, які надані відповідачем, спростовують факт проживання сторін однією сім`єю 
в період з 01 січня 2006 року. Разом з цим апеляційний не навів мотивів відхилення аргументів позивача на підтвердження обставин, якими обґрунтовувались її позовні вимоги щодо проживання сторін однією сім`єю станом на момент придбання спірної квартири, придбання сторонами спірної квартири і виконання зобов?язань за кредитним договором за рахунок спільного бюджету; не спростував висновків суду першої інстанції про прийняття ним зазначених аргументів позивача; не з`ясував та надав оцінки обставинам придбання спірного майна.
За таких обставин апеляційний суд не дослідив у сукупності та не надав належну правову оцінку наданим сторонами доказам, тому зробив передчасний висновок про недоведеність позовних вимог.
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм процесуального та матеріального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду скасувати, передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 402, 411, 416 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2019 року скасувати.
Справу № 185/4831/17 передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2019 року втрачає законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                            Є. В. Краснощоков
 
Судді:                                                                                     Н. О. Антоненко
 
І. О. Дундар
 
                                                                                              М. М. Русинчук
 
М. Ю. Тітов