КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №761/42220/2018                                                                             Головуючий у І інстанції - Волошин В.О.
апеляційне провадження №22-ц/824/1745/2021                                       Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
16 лютого 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Немудрої Ю.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 серпня 2020 року
у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини разом з батьком, відібрання дитини, 
 
встановив:
 
В листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, мотивуючи свої вимоги тим, що з 30 липня 2011 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано за рішенням суду. 
В шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 . 
Після розірвання шлюбу, спільна дитина сторін проживає разом з позивачкою, та між сторонами виник спір щодо місця проживання спільної дитини сторін. 
Зі сторони відповідача було надіслано ряд заяв до компетентних органів щодо неналежного виховання доньки зі сторони позивачки та сексуальних домагань до дитини зі сторони другого чоловіка позивачки. 
Крім того, мало місце декілька випадків намагання відповідача забрати самоправно дитину зі школи без згоди дитини. 
Також, позивачці відомо, що раніше відповідач зловживав наркотичними засобами.
Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом.
Просила визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з нею.
11 березня 2019 року відповідачем було подано до суду зустрічний позов та 27 березня 2019 року уточнення до зустрічного позову, в якому він просив суд визначити місце проживання спільної дитини сторін разом з батьком; відібрати малолітню дитину сторін від матері та передати її батьку.
Зустрічний позов обґрунтовував тим, що ОСОБА_2 грубо порушує батьківські права ОСОБА_1 (не дає бачитись і спілкуватись з дитиною, під час візитів батька до школи влаштовує скандали).
Востаннє ОСОБА_1 проводив час з його донькою, ОСОБА_3 ще 12 вересня 2018 року, після того позивачем за первісним позовом постійно створюються перешкоди для спілкування батька з дитиною.
Зазначає, що ОСОБА_2 , порушуючи права батька, самостійно прийняла рішення про переведення дитини до іншої школи.
Враховуючи численні і систематичні порушення батьківських прав зі сторони ОСОБА_2 та величезне бажання і необхідність брати участь у житті своєї доньки, проводити з нею більше часу та спілкуватись, дати дитині усе найкраще і сприяти її розвитку, піклуватись про неї, турбуючись про найвищий інтерес самої дитини, ОСОБА_1 змушений звернутись за захистом своїх порушених прав до суду.
Крім цього звертав увагу на те, що за місцем проживання він зарекомендував себе як доброзичливий, активний і дружелюбний, ведучий здоровий спосіб життя та підтримуючий гарні стосунки із сусідами.
Наразі позивач за зустрічним позовом працює в Українській корпорації «Телебачення і радіомовлення «ЮТАР» на посаді програмного директора.
За час роботи зарекомендував себе дуже позитивно, як гарний фахівець, а також як творча та креативна людина.
За характером ОСОБА_1 є спокійним та врівноваженим, порядним чоловіком, добре знаходить спільну мову з колегами та діловими партнерами, бере активну участь у спортивних і соціальних заходах.
Також, під наркологічним та психіатричним наглядом ОСОБА_1 не перебував та не перебуває.
Вважає, що визначення місця проживання ОСОБА_3 разом із ним відповідатиме інтересам дитини.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 серпня 2020 року, первісний позов задоволено.
Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір`ю ОСОБА_2 .
Зустрічний позов залишено без задоволення.
Вирішено питання про судові витрати.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилався на те, що після розлучення сторін дитина залишилась проживати разом з ОСОБА_2 де проживає і на даний час.
Тобто дитина весь час після розірвання шлюбу між батьками і по теперішній момент проживає саме з матір`ю. 
На момент подання первісного позову права ОСОБА_2 ніким не були порушені, не були невизнаними та ніким не були оспорювані, оскільки дитина проживала і на даний момент продовжує проживати саме з позивачем за первісним позовом, а тому її позов є безпідставним.
Як з позову ОСОБА_2 так і з доданих до нього документів не вбачаються жодні підстави, які б свідчили про наявність спору між сторонами на момент звернення ОСОБА_2 до суду з позовною заявою.
Крім того, реальний дохід ОСОБА_2 в 3,2 рази менший, аніж нею було заявлено під час проведення Комісії органу опіки і піклування та під час подання позовної заяви про визначення місця проживання дитини.
Заробітна плата ОСОБА_2 не дозволяє утримувати себе і дитину хоча б на рівні прожиткового мінімуму, встановленого державою.
Просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 серпня 2020 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову.
На апеляційну скаргу ОСОБА_2 через представника подала відзив, який обґрунтовувала тим, що задовольняючи її позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами дійсно існує спір (пред`явивши зустрічний позов ОСОБА_1 підтвердив факт існування спору про місце проживання дитини), враховано наявність житла і доходів у кожної із сторін, позиції дитини щодо місця проживання, висновок органу опіки і піклування.
Жодного доказу про те, що визначення місця проживання дитини разом з батьком відповідатиме інтересам дитини скаржник не надав.
Твердження про те, що відповідачу чиняться перешкоди у спілкуванні з дитиною не підтверджуються жодним доказом, а також фактичними обставинами справи.
Зазначає, що фактично апелянт самоусунувся від процесу виховання доньки.
Апелянт зазначив про те, що ОСОБА_2 подала недостовірну інформацію про доходи, водночас, обстеження умов проживання, що виконані органом опіки та піклування не свідчать про те, що дитина живе у нужденних умовах.
З акту обстеження умов проживання вбачається те, що дитина забезпечена речами, іграшками, продуктами харчування.
При цьому, відсутність доходу у позивача не встановлена.
Апелянт не надав до матеріалів справи жодного доказу, який свідчив би про те, що він здатний забезпечити дитині краще виховання, що його ставлення до виконання батьківських обов`язків є більш сумлінним ніж у ОСОБА_2 .
Просила, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва залишити без змін.  
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 липня 2011 року, який розірвано за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2017 року.
В шлюбі у сторін, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 .
Після розірвання шлюбу, спільна донька сторін проживає разом з матір`ю.
09 червня 2017 року позивачка за первісним позовом вдруге зареєструвала шлюб з громадянином Ісламської Республіки Пакистан.
Сторони проживають окремо, і спільна дитина сторін зареєстрована за адресою місця реєстрації позивачки, при цьому в судовому засіданні суду першої інстанції сторони визнали, що після розірвання шлюбу вони вирішили, що спільна дитина сторін буде проживати разом з позивачкою.
Згідно з висновком Органу опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 13 березня 2019 року №109/05/40-2287, враховуючи інтереси дитини, наявні підстави для визначення місця проживання малолітньої дитини сторін разом з матір`ю.
Згідно з висновком Органу опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 27 листопада 2019 року №109/04/40-10718, Орган опіки та піклування, не підтримує зустрічний позов, враховуючи інтереси дитини.
За місцем своєї реєстрації та проживання, позивачкою створені належні умови для розвитку та проживання спільної дитини сторін.
Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції взяв до уваги інтереси дитини, її соціальне оточення, умови створенні саме матір`ю дитини (а саме те, що дитина має окрему облаштовану кімнату), висновки Органу опіки та піклування Шевченківської районної у      м. Києві державної адміністрації від 13 березня 2019 року №109/05/40-2287 та від 27 листопада 2019 року №109/04/40-10718, висновок психологічного обстеження дитини сторін за №70 від 04 квітня 2019 року.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. 
Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з ч. 1, 2 і ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно.
Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
За змістом ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно з ч. 1 ст. 160, ч. 1 ст. 161 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. 
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.
Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. 
Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.
Верховний Суд у своїх постановах від 30 травня 2018 року (справа №343/1500/15), від 06 вересня 2018 року (справа №644/9094/16), від 17 жовтня 2018 року (справа №402/428/16) прийшов до висновку, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. 
Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. 
Крім цього, Верховний Суд наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. 
На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. 
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Доводи апеляційної скарги, щодо того, що позивач за зустрічним позовом повідомила недостовірну інформацію про доходи та не в змозі утримувати доньку, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи та спростовуються наданими нею доказами, а саме відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків; податковою декларацією платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця; звітністю про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску; звітом про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску.
Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову.
Викладені в апеляційній скарзі доводи є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції.
Жодного доказу про те, що визначення місця проживання дитини разом з батьком відповідатиме інтересам дитини апелянт не надав.
Більш того, з акту обстеження умов проживання дитини вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить в рівних долях ОСОБА_1 та його сестрі.
Для ОСОБА_1 та малолітньої ОСОБА_3 , 2012 року народження в зазначеній квартирі відокремлена кімната площею 24 кв.м. В кімнаті є два окремих ліжка для сну, стіл для занять, шафа для одягу, шафа для книг, місце для збереження іграшок.
Тобто, у малолітньої ОСОБА_3 не буде окремої кімнати, проводити час та спати вона повинна в кімнаті з батьком, що враховуючи вік дитини та її стать може негативно вплинути на здоров`я дитини, її комфорт та психо-емоційний стан.
Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, залишивши малолітню ОСОБА_3 , 2012 року народження разом з матір`ю, що відповідає принципу 6 Декларації прав дитини.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 серпня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови виготовлено 18 лютого 2021 року.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         Т.О. Писана

С.О. Журба