ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"11" лютого 2021 р.   м.Київ           Справа№ 910/18410/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:                     Станіка С.Р.
суддів:            Шаптали  Є.Ю. 
          Тищенко О.В. 
 
за участю секретаря судового засідання  Салій І.О. 
за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 11.02.2021 

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відео конференції, матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк Сіті"
на рішення     Господарського суду міста Києва 
від                    22.09.2020 (повний текст складено 30.09.2020)
у справі           №910/18410/19 (суддя Ломака В.С.)
за позовом      Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк Сіті"
до                      Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача              
                         Товариство з обмеженою відповідальністю "Фаборіс"
про                    визнанян недійсним договору поруки 

                                                  ВСТАНОВИВ: 
  
Короткий зміст позовних вимог   
Товариство з обмеженою відповідальністю "Лайк Сіті" (далі - позивач, ТОВ "Лайк Сіті" ) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (далі - відповідач, АТ КБ "Приватбанк") про визнання договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016 - недійсним.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач, як недобросовісна сторона оспорюваного правочину, навмисно, з метою виконання трансформації (реструктуризації) кредитного портфеля ПАТ КБ "Приватбанк", ініційованої Національним банком України, ввів в оману позивача про існування у Банку договорів, укладених для забезпечення права вимоги за кредитними зобов`язаннями Боржників у розмірі, що суттєво перевищує розмір заборгованості за кредитом, та спонукав позивача до укладення з відповідачем пов`язаних між собою кредитного договору № 4Л16089Г від 20.10.2016 та договорів поруки. Відсутність документів, що підтверджують наявність забезпечення зобов`язань боржників у вигляді цінних для позивача активів має істотне значення при укладанні кредитного договору та договорів поруки, в тому числі й оспорюваного, та підтверджують факт омани позивача, адже якщо б позивач на момент укладення правочинів знав про відсутність даних забезпечень, він не укладав би таких правочинів.

Короткий зміст заперечень проти позову 
Відповідач в обгрунтування заперечень проти позову посилався на те, що визначені ст. 230 Цивільного кодексу України підстави для визначення оспорюваного правочину недійсним - відсутні з огляду на те, що жодного умислу позивачем в діях відповідача - не доведено, як не доведено істотності значення обставин, щодо яких особу введено в оману, як і наявність обману. При цьому, обман щодо мотивів правочину, зокрема і щодо отримання прибутку, спростовується тим, що  мотивом/метою договору поруки не може бути отримання прибутку. Крім того, банк вказував, що виключно поручителю, який виконав у повному обсязі зобов`язання, кредитор повинен вручити документи. 

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення 
Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.09.2020 у справі №910/18410/19  у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк Сіті" з вимогами до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про визнання договору поруки від 20.10.2016 № 4Ф13423И/П недійсним - відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що визначені ст. 230 Цивільного кодексу України підстави для визначення оспорюваного правочину недійсним - відсутні з огляду на те, що жодного умислу позивачем в діях відповідача - не доведено, як не доведено істотності значення обставин,щодо яких особу введено в оману, як і наявність обману. 
          
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погоджуючись із ухваленим рішенням, позивач (ТОВ "Лайк Сіті") звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить прийняти апеляційну скаргу до розгляду, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2020 у справі №910/18410/19 повністю та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк Сіті" про визнання договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016 недійсним.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки тому, що у ТОВ "Лайк Сіті", як поручителя, відсутні оригінали кредитних договорів і відповідні документи, які підтверджують зобов`язання третіх осіб, та не встановлено чи дійсно дані документи існували у відповідача на момент укладання кредитного договору та оспорюваного договору поруки, як і не витребувано у відповідача жодних документів, які б підтвердили позицію позивача. Ненадання відповідачем поручителю документів, які б дали змогу звернути стягнення на активи, що забезпечували виконання зобов`язань попереднього боржника перед банком, свідчить про відсутність намірів у відповідача виконувати свої зобов`язання за договором поруки ні в момент його укладення, ні протягом значного періоду після його укладення, а отже, вказує на наявність у його діях умислу, як обов`язкової ознаки обману згідно ст. 230 Цивільного кодексу України.
Також, скаржник посилався на те, що судом першої інстанції в порушення приписів ст. 80 Господарського процесуального кодексу України не було задоволено клопотання про витребування у відповідача за клопотанням позивача документи, які б підтвердили позицію позивача, але відсутні у нього (оригінали/копії кредитних договорів і відповідні документи, які підтверджують зобов`язання третіх осіб).

Короткий зміст заперечень  проти апеляційної скарги 
10.02.2021 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від  відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, який прийнято судом апеляційної інстанції до розгляду з огляду на ст. ст. 119, 263 Господарського процесуального кодексу  України.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, відповідач наголошував, що  визначені ст. 230 Цивільного кодексу України підстави для визначення оспорюваного правочину недійсним - відсутні з огляду на те, що жодного умислу позивачем в діях відповідача - не доведено, як не доведено істотності значення обставин,щодо яких особу введено в оману, як і наявність обману. При цьому, обман щодо мотивів правочину, зокрема і щодо отримання прибутку, спростовується тим, що  мотивом/метою договору поруки не може бути отримання прибутку. Крім того, банк вказував, що виключно поручителю, який виконав у повному обсязі зобов`язання, кредитор повинен вручити документи.  

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.11.2020, апеляційну скаргу  Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк Сіті" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2020 у справі № 910/18410/19 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя (суддя - доповідач) Станік      С.Р., судді Дикунська С.Я., Тищенко О.В.
          Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2020 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Лайк Сіті" пропущений процесуальний строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2020 у справі №910/18410/19, відкрито апеляційне провадження у справі №910/18410/19 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк Сіті" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2020, розгляд справи призначено в судовому засіданні 21.01.2021. 
21.01.2021 розгляд справи не відбувся у зв`язку з перебуванням головуючого судді Станіка С.Р.  у відпустці.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.01.2021 призначено до розгляду в судовому засіданні на 11.02.2021 справу №910/18410/19 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк Сіті" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2020. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.02.2021 задоволено клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАЙК СІТІ" про участь у судовому засіданні 11.02.2021 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. 
У зв`язку з перебуванням 11.02.2021 судді Дикунської С.Я.,  яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем у відпустці, здійснити  розгляд справи у визначеному складі колегії суддів - неможливо.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 11.02.2021, справу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Станік   С.Р. (суддя-доповідач), судді Тищенко О.В., Шаптала Є.Ю.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2021 справу №910/18410/19 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк Сіті"на рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2020 прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Станік С.Р. (суддя-доповідач), судді Тищенко О.В., Шаптала Є.Ю., розгляд справи №910/18410/19 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк Сіті"на рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2020 ухвалено здійснити в раніше призначеному судовому засіданні 11.02.2021 в приміщенні Північного апеляційного господарського суду за адресою: м. Київ, вул. Шолуденка,1 літера А в залі судових засідань №16, з урахуванням ухвали Північного апеляційного господарського суду від 08.02.2021 про те, що представник Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАЙК СІТІ" прийматиме участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.   

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання
В судове засідання 11.02.2021 з`явились: представник позивача (скаржника), який приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, представник відповідача. 
Представник позивача (скаржника) в судовому засіданні 11.02.2021 підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу задовольнити,  рішення суду першої інстанції скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким  задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
Представник відповідача в судовому засіданні 11.02.2021 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення  суду першої інтанції залишити без змін як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.  
Також, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору  - ТОВ «Фаборіс» - представників в судове засідання 11.02.2021 - не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином за адресою місцезнаходження. 
Ч.12 ст.270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції враховуючи те, що матеріали справи містять достатні обсяг документів, які є необхідними для розгляду справи, учасники справи про розгляд справи повідомлені належним чином, явка учасників спору в судове засідання обов`язковою не визнавалась,  дійшов висновку, що неявка представників третьої особи в судове засідання, - не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги та справи, у зв`язку з чим підстави для відкладення розгляду справи - відсутні. 

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами прави,  20.10.2016   між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" (позичальник) та Акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк" (банк) укладено Кредитний договір № 4Л16089Г, відповідно до умов якого банк за наявності вільних коштів зобов`язується надати позичальнику кредит у формі відновлювальної кредитної лінії з лімітом 4 300 000 000, 00 грн. для фінансування поточної діяльності в обмін на зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди у визначені цим договором терміни.
20.10.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" (поручитель) та Акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк" (кредитор) укладено Договір поруки № 4Ф13423И/П, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Фаборіс" за Кредитними договорами.
Відповідно до п. 2 Договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016, поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язку боржника за кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.
Згідно з п. 4 Договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016, у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.
Згідно з п. 5 Договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016, у випадку невиконання боржником обов`язку п. 1 цього договору кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов`язання.
Поручитель зобов`язаний виконати обов`язок, зазначений у письмовій вимозі кредитора, впродовж 5-ти календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної у п. 5 цього договору (п. 6 Договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016).
Відповідно до п. 7 Договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016, у випадку порушення поручителем зобов`язання, передбаченого п. 6 цього договору, кредитор та поручитель прийшли до згоди, що кредитор має право в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором здійснювати договірне списання грошових коштів, що належать поручителю і знаходяться на його рахунках. Договірне списання оформлюється меморіальним ордером, у реквізиті "призначення платежу" якого зазначається інформація про платіж, номер, дату цього договору.
Згідно з п. 8 Договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016 до поручителя, який виконав обов`язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договорами застави (іпотеки), укладеними в цілях забезпечення виконання зобов`язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов`язання.
Відповідно до п. 10 Договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016, кредитор зобов`язаний у випадку виконання поручителем обов`язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5-ти робочих днів банку з моменту виконання обов`язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитним договором.
Згідно з п. 17 Договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016, договір укладено/підписано з використанням електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" у порядку, передбаченому Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Законом України "Про електронний цифровий підпис", а також на підставі Угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 24.02.2016, укладеної сторонами.
Як підтверджується наявними матеріалами справи, позивачем долучено до позовної заяви копії:
- платіжного доручення № 1364 від 20.10.2016, в якому у графі "призначення платежу" вказано - перерахування коштів по кредитному договору № 4Л16089Г від 20.10.2016; сума грошових коштів - 4 271 535 872,75 грн., 
- платіжного доручення № 1368 від 20.10.2016, в якому у графі "призначення платежу" вказано - исполнение обязательств по кред. договору № 4И13700Д от 01.11.13 согласно договора поручительства № 4И13700Д/П от 20.10.16; сума грошових коштів -  901 089 106,78 грн., 
- платіжного доручення № 1369 від 20.10.2016, в якому у графі "призначення платежу" вказано - исполнение обязательств по кред. договору № 4И13703Д от 04.11.13 согласно договора поручительства № 4И13700Д/П от 20.10.16; сума грошових коштів -  90 079 068,67 грн., 
- платіжного доручення № 1370 від 20.10.2016, в якому у графі "призначення платежу" вказано - исполнение обязательств по кред. договору № 4И13708Д от 07.11.13 согласно договора поручительства № 4И13700Д/П от 20.10.16; сума грошових коштів - 602 452,17 грн., 
- платіжного доручення № 1371 від 20.10.2016, в якому у графі "призначення платежу" вказано - исполнение обязательств по кред. договору № 4И14157И от 11.04.14 согласно договора поручительства № 4И13700Д/П от 20.10.16; сума грошових коштів -    113 308 998,54 грн., 
- платіжного доручення № 1372 від 20.10.2016, в якому у графі "призначення платежу" вказано - исполнение обязательств по кред. договору № 4И15072И от 26.03.15 согласно договора поручительства № 4И13700Д/П от 20.10.16; сума грошових коштів -   8 777 431,94 грн., 
- платіжного доручення № 1373 від 20.10.2016, в якому у графі "призначення платежу" вказано - исполнение обязательств по кред. договору № 4Р13800Д от 13.12.13 согласно договора поручительства № 4Р13800Д/П от 20.10.16; сума грошових коштів - 551 735 208,35 грн., 
- платіжного доручення № 1374 від 20.10.2016, в якому у графі "призначення платежу" вказано - исполнение обязательств по кред. договору № 4Р13802Д от 20.12.13 согласно договора поручительства № 4Р13800Д/П от 20.10.16; сума грошових коштів -    147 348 471,72 грн., 
- платіжного доручення № 1375 від 20.10.2016, в якому у графі "призначення платежу" вказано - исполнение обязательств по кред. договору № 4Р14139И от 19.02.14 согласно договора поручительства № 4Р13800Д/П от 20.10.16; сума грошових коштів -    25 369 793,66 грн., 
- платіжного доручення № 1376 від 20.10.2016, в якому у графі "призначення платежу" вказано - исполнение обязательств по кред. договору № 4Р15044И от 17.02.15 согласно договора поручительства № 4Р13800Д/П от 20.10.16; сума грошових коштів -   15 679 611,99 грн., 
- платіжного доручення № 1377 від 20.10.2016, в якому у графі "призначення платежу" вказано - исполнение обязательств по кред. договору № 4Ф13423И от 04.07.13 согласно договора поручительства № 4Ф13423И/П от 20.10.16; сума грошових коштів -  7 754 503,37 грн., 
- платіжного доручення № 1378 від 20.10.2016, в якому у графі "призначення платежу" вказано - исполнение обязательств по кред. договору № 4Ф13786Д от 05.12.13 согласно договора поручительства № 4Ф13423И/П от 20.10.16; сума грошових коштів -   26 912 945,87 грн., 
- платіжного доручення № 1379 від 20.10.2016, в якому у графі "призначення платежу" вказано - исполнение обязательств по кред. договору № 4Ф13787Д от 09.12.13 согласно договора поручительства № 4Ф13423И/П от 20.10.16; сума грошових коштів -    110 904 402,89 грн., 
- платіжного доручення № 1380 від 20.10.2016, в якому у графі "призначення платежу" вказано - исполнение обязательств по кред. договору № 4Ц14032И от 21.01.14 согласно договора поручительства № 4Ц14032И/П от 20.10.16; сума грошових коштів -    47 737 402,78 грн., 
- платіжного доручення № 1381 від 20.10.2016, в якому у графі "призначення платежу" вказано - исполнение обязательств по кред. договору № 4Ц14060Д от 10.02.14 согласно договора поручительства № 4Ц14032И/П от 20.10.16; сума грошових коштів -  944 847 453,28 грн., 
- платіжного доручення № 1382 від 20.10.2016, в якому у графі "призначення платежу" вказано - исполнение обязательств по кред. договору № 4Ц14066Д от 11.02.14 согласно договора поручительства № 4Ц14032И/П от 20.10.16; сума грошових коштів -  93 759 991,80 грн., 
- платіжного доручення № 1383 від 20.10.2016, в якому у графі "призначення платежу" вказано - исполнение обязательств по кред. договору № 4Ц15020И от 22.01.15 согласно договора поручительства № 4Ц14032И/П от 20.10.16; сума грошових коштів -  30 348 010,10 грн., 
- платіжного доручення № 1384 від 20.10.2016, в якому у графі "призначення платежу" вказано - исполнение обязательств по кред. договору № 4Ю14262Д от 29.07.14 согласно договора поручительства № 4Ю14262Д/П от 20.10.16; сума грошових коштів - 951 065 502,31 грн., 
- платіжного доручення № 1385 від 20.10.2016, в якому у графі "призначення платежу" вказано - исполнение обязательств по кред. договору № 4Ю14267Д от 06.08.14 согласно договора поручительства № 4Ю14262Д/П от 20.10.16; сума грошових коштів -  204 215 516,51 грн. 
Позивач у позові посилався на наявність підстав для визнання недійсним Договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016, з огляду на наступні обставини: 
- укладенню вказаних договорів (Кредитного договору та Договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016), а також інших договорів поруки (перелік наведений позивачем у позовній заяві) передували ті обставини, що позивач зарекомендував себе як надійний та перспективний клієнт банку, що постійно нарощує обсяг необхідних банківських послуг; 
- за твердженням позивача, банк, володіючи повною фінансовою інформацією про позивача, усвідомлюючи високі економічні показники діяльності товариства, висунув позивачу пропозицію щодо можливості участі Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" у процедурі "трансформації" кредитного портфеля Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк"; 
-у позовній заяві позивач зауважив, що така процедура, зі слів співробітників банку, була ініційована Національним Банком України відповідно до рішення Правління Національного банку України від 05.10.16р. № 323/БТ, яким зобов`язано Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" розробити план реструктуризації (трансформації) кредитного портфеля. Згаданий план заходів, зі слів співробітників банку, передбачав переведення існуючого корпоративного кредитного портфеля на операційні компанії, які мають реальні та прозорі джерела походження доходів. Як зазначає позивач у позовній заві, на думку банку, позивач повністю відповідав необхідним критеріям для переведення на Товариство з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" кредитного боргу "старих боржників"; 
- при цьому, як зазначає позивач, представники банку наголошували на тому, що кредитні зобов`язання "старих боржників" забезпеченні надзвичайно ліквідними активами, у тому числі корпоративними правами, товаром в обороті, цінними паперами та інше; 
- за твердженням позивача, його дії з отримання кредитних коштів за Кредитним договором були направлені на залучення таких коштів для погашення зобов`язань "старих боржників" банку в зазначених рамках реалізації плану "трансформації" кредитного портфеля Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк", ініційованого НБУ; 
- тобто, укладення Кредитного договору було обумовлено тим, що позивач, здійснюючи погашення за рахунок отриманих кредитних коштів (за вказаним кредитним договором) заборгованості "старих" позичальників (боржників), в тому числі позичальника Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаборіс" за Кредитним договором від 04.07.2013 № 4Ф13423И, за Кредитним договором від 05.12.2013 № 4Ф13786Д та за Кредитним договором від 09.12.2013 № 4Ф13787Д, мав на меті отримати прибуток від реалізації активів або набуття права власності на них (переданих позичальниками в забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами), так як зі слів банку, сукупна вартість активів, що передані в забезпечення, у декілька разів перевищує заборгованість "старих" позичальників перед банком; 
-, сума отриманого від банку кредиту за Кредитним договором дорівнює сумі сплачених ним грошових коштів в рахунок погашення заборгованості "старих" позичальників (боржників) за кредитними договорами, в тому числі заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаборіс" за Кредитними договорами (на підставі Договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016); 
- однак, як вказує позивач, рішенням НБУ від 18.12.2016 № 498-р Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" визнано неплатоспроможним, та відповідно до постанови КМУ від 18.12.2016 № 961 банк перейшов у власність держави; 
- п. 10 Договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016 встановлено, що кредитор зобов`язаний у випадку виконання поручителем обов`язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5-ти робочих днів банку з моменту виконання обов`язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитним договором; 
- однак, хоча позивачем і були виконанні зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаборіс" за Кредитними договорами на підставі Договору поруки                           № 4Ф13423И/П від 20.10.2016, втім зобов`язання Приватбанку щодо передачі позивачу документів, що посвідчували права заставодержателя (Приватбанку) на активи боржників, якими були забезпечені зобов`язання за кредитними договорами, виконані не були; 
- узв`язку з викладеними обставинами, як зазначає позивач, протягом 2017-2018 років він намагався у судовому порядку отримати вказані документи від Приватбанку. Однак, як встановлено у рішеннях судів, Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" і не був зобов`язаний передавати такі документи Товариству з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті"; 
- ані в порядку Договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016, ані в судовому порядку, Приватбанк не передав позивачу документи, які б давали змогу позивачу звернути стягнення на активи, що забезпечували виконання зобов`язань "старих" боржників за кредитними договорами, зокрема документи, які забезпечували виконання зобов`язань Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаборіс" за Кредитними договорами; 
- як зазначав позивач, поведінка банку свідчить про відсутність намірів у банку виконувати свої зобов`язання за Договором поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016 ні в момент його укладення, ні протягом значного періоду після його укладення, що свідчить про введення в оману позивача відповідачем; 
- позивач вказує на те, що тривале невиконання Акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" зобов`язань за Договором поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016 свідчить про відсутність у банку намірів передати позивачу (як поручителю, який виконав зобов`язання боржника) документів, які підтверджували наявність забезпечення виконання зобов`язань "старих" позичальників у вигляді цінних для позивача активів; 
- при цьому, банк лише використовував інформацію про такі активи для спонукання позивача укласти як Кредитний договір, так і договори поруки, в тому числі Договір поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016, з метою реалізації плану "трансформації", чим ввів Товариство з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" в оману щодо істотних умов договору; 
- у позивача няавні є сумніви щодо реальної наявності у банку таких активів, оскільки протягом 2016-2019 років банк не передав позивачу ні документи, які посвідчували наявність активі (їх копії), ні будь-яку іншу інформацію, що надавала б змогу позивачу звернути стягнення на такі активи. 
Наведені вище обставини, за твердженням позивача, свідчать про те, що банк, як недобросовісна сторона правочину, навмисно, з метою виконання плану "трансформації" кредитного портфеля Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк", ввів в оману Товариство з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" щодо існування у банку договорів, укладених для забезпечення виконання зобов`язань "старих" боржників за кредитними договорами у розмірах, що суттєво перевищують розміри заборгованості за кредитними договорами. При цьому, відсутність вказаних документів мало істотне значення при укладенні як Кредитного договору, так і Договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016 (та інших договорів поруки) та підтверджує факт обману позивача, оскільки якби позивач на момент укладення вказаного кредитного договору та договору поруки знав про відсутність договорів забезпечень, він би не вчиняв вказаних правочинів (Кредитного договору та Договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016). 
Враховуючи викладені обставини, посилаючись на норми ст. 230 Цивільного кодексу України, позивач просив визнати недійсним Договір поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" та Акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк".

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд  дійшов наступних висновків. 
Відповідно до частин 1 та 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004                         № 18-рп/2004, поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (частина 2 статті 20 Господарського кодексу України).
Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містяться у статті 20 Господарського кодексу України.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та приписів Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.
Отже, наявність порушення або оспорювання прав та законних інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим в силу приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, а позивач, звертаючись до суду першої інстанції з відповідним позовом, згідно з вимогами статті 74 Господарського процесуального кодексу України повинен довести (підтвердити) в установленому законом порядку наявність факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.
При цьому, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Положеннями статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. ч. 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
При цьому, висновок (рішення) про невідповідність правочину актам законодавства як підстава для його недійсності (пункт 1 статті 203 ЦК України) має ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи щодо порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію
Верховний Суд у постанові у справі № 922/109/19 від 03.10.2019 зазначив, що позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору (договорів) недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також наявність у позивача порушеного права чи інтересу в результаті укладення спірного правочину (правочинів).
Відповідно до частини 3 статті 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Неотримання цієї вимоги в момент вчинення правочину за змістом ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України є підставою його недійсності.
Вказана вимога до правочину містить дві складові: по-перше, відповідність волевиявлення внутрішній волі учасника правочину, по-друге, відсутність дефекту волі такого учасника, коли його воля зазнала протиправного впливу внаслідок обману, насильства, погрози, важких обставин або була спотворена внаслідок зловмисної домовленості представника суб`єкта з іншою стороною.
Частина 3 ст. 203 Цивільного кодексу може застосовуватись прямо, поряд із спеціальними правилами про правочини, що вчинені під впливом помилки, обману, насильства тощо (статті 229- 233 Цивільного кодексу України).
В даному випадку, позовні вимоги про визнання недійсним Договору поруки заявлені позивачем, зокрема, на підставі спеціальної норми, а саме статті 230 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини першої статті 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Тлумачення норм статті 230 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману.
Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести:
-          по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину;
-          по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином;
-          по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману, у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
Відповідно до статті 230 Цивільного кодексу України, у взаємозв`язку зі статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
Отже, правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 Цивільного кодексу України.
Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі статті 230 Цивільного кодексу України може бути визнаний судом недійсним за позовом сторони правочину, і саме на позивача, як сторону правочину, яка діяла під впливом обману, покладається обов`язок довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких його введено в оману, та сам факт обману.
Проте, як вірно встановлено судом першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції,  позивач належними та допустимими доказами в розумінні приписів статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України не довів існування обставин, які можуть бути підставами для визнання недійним Договору поруки                                    № 4Ф13423И/П від 20.10.2016 на підставі статті 230 Цивільного кодексу України.
Так, суд апеляційної інстанції дійшов висновку за наслідками апеляційного розгляду справи, що позивачем не доведено, що представниками відповідача повідомлялись відомості, які не відповідають дійсності, або що представники банку замовчували обставин, що мали істотне значення для вчинення оспорюваного Договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.2016. Крм того, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що відповідачем вчинялись певні винні, навмисні дії, які б свідчили про намагання відповідача запевнити позивача про такі властивості й наслідки Договору поруки, які насправді наступити не можуть.
Крім того, наявними матеріалами прави підтверджується, що безпосередньо у тексті Кредитного договору зазначено, що кредит надається з метою фінансування поточної діяльності позивача. Жодних посилань на те, що Кредитний договір та оскаржуваний Договір поруки укладаються з метою отримання прибутку позивачем у вигляді продажу/отримання ним у власність майна, переданого у якості забезпечення за "старими" кредитами, у наданих до матеріалів справи документах - не міститься, так само, як і не міститься будь-яких згадок про це в самих договорах.
Не містять відповідні договори і даних щодо такого майна (його оцінки, наявності               і т. ін.) та щодо "трансформації кредитного портфелю банку", про яку позивач вказує у позовній заяві.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, жоден пункт Кредитного договору не містить згадок про "трансформацію" кредитного портфеля АТ КБ "Приватбанк", необхідність укладення оспорюваного позивачем Договору поруки або інших договорів поруки та щодо інших обставин, які позивач зазначає в  обґрунтування свого позову.
Крім того, згідно протоколу загальних зборів ТОВ «Лайк Сіті» № 14/10/2016 від 14.10.2016, отримання кредиту було обумовлено виробничою необхідністю і для забезпечення поточної діляності , що також відображено і в заявці на отримання кредиту в розділі «Цільове призначення позики», яка підписана директором позивача, підпис якого посвідчено печаткою. 
З огляду на викладене,  суд апеляційної інстанції погоджується з правомірними висновами суду першої інстанції про те, що посилання позивача на те, що Банком було введено його в оману відносно наявності високоліквідних активів, наданих в забезпечення виконання зобов`язань боржника за кредитними договорами, що з їх виконанням поручителем надасть йому змогу набути такі активи у свою власність, - не підтверджуються відповідними доказами, адже зміст Договору поруки не містить жодних положень відносно цього, а будь-яких інших документів (попередніх договорів, меморандумів, листів тощо), які б вказували на існування певних домовленостей відносно цього або ж засвідчували сам факт існування таких активів та передання їх в забезпечення виконання зобов`язань боржника, матеріали справи не містять.
Таким чином, позивачем не доведено, що умовою укладення Договору поруки було саме гарантування Банком отримання поручителем певного кола прав вимоги за іншими договорами забезпечення зобов`язань боржника, які б надали можливість набуття ним певного кола активів.
За змістом частини 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частини 3 статті 13, частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Проте, позивачем не було надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції належних, достатніх та вірогідних у розумінні Господарського процесуального кодексу України доказів введення відповідачем  в оману позивача щодо обставин, які мали істотне значення при укладанні оскаржуваного Договору поруки.
При цьому, положеннями частини 1 статті 553 Цивільного кодексу України передбачено, що за Договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Статтею 558 Цивільного кодексу України встановлено право поручителя на оплату послуг, наданих ним боржникові.
Однак, як встановлено судом апеляційної інстанції, плата не була передбачена оскаржуваним Договором поруки, що виключає можливість отримання прибутку за ним.
Відповідно до частини 3 статті 556 Цивільного кодексу України, до кожного з кількох поручителів, які виконати зобов`язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов`язку, що виконана ним.
Таким чином, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник та у подальшому поручитель отримує право вимоги до боржника виключно на суму коштів, що була ним сплачена.
Тобто, поручитель отримує право вимоги до боржника виключно на суму коштів, що була ним сплачена, що підтверджує неможливість отримання поручителем прибутку, як мети укладення та виконання договору поруки.
Відтак, договір поруки є забезпечувальним договором, з огляду на що метою укладання договору поруки не може бути одержання прибутку поручителем, що випливає з самої суті договору поруки.
Доводи позивача про неможливість отримання прибутку за наслідками виконання взятих на себе згідно з Договором поруки обов`язків -  не мають жодного правового підґрунтя в розрізі застосування положень статті 230 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин, адже недосягнення його власних мотивів укладення такого правочину не може свідчити про введення його в оману з боку іншої сторони, доказів надання якою обіцянки щодо отримання позивачем прибутку у випадку реалізації Договору поруки матеріали справи не містять.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з правомірними та обґрунтованими висновками суду першої інстанції про відхилення тверджень позивача в частині того, що його було введено в оману щодо можливості одержання прибутку шляхом укладення договору поруки, оскільки позивач як суб`єкт підприємницької діяльності, який здійснює таку діяльність на власний ризик, мав бути (не міг не бути) обізнаним при укладенні відповідного договору з базовими положеннями цивільного законодавства.
Доводи позивача щодо невиконання відповідачем встановленого пунктом 10 Договору поруки обов`язку стосвно передачі документів, які підтверджують обов`язки боржника за кредитними договорами, - обгрунтовано відхилені судом першої інстанції з псиланням на те, що при вирішенні спору про визнання правочину недійсним підлягає встановленню наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання такого правочину недійсним, саме на момент його вчинення (укладення), а сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не може бути підставою для визнання його недійсним.
Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з приписами статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
З урахуванням наведеного, виходячи з правової природи договору поруки, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що з наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що укладення договору поруки позивачем відбулося не внаслідок отримання ним кредиту, а внаслідок вільного волевиявлення позивача, здійсненого ним в порядку статті 627 Цивільного кодексу України.
При цьому, в момент укладення оспорюваного договору, сторонами дотримано всі вимоги щодо свободи волевиявлення, форми, наявності істотних умов, що передбачені вимогами цивільного та господарського законодавства.
Ураховуючи вище викладене, оскільки формулювання умов Договору поруки було в тому числі правом позивача та укладаючи спірний договір поруки, позивач вважається таким, що ознайомився з усіма його умовами, в тому числі істотними, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач реалізував таке право шляхом укладення договору на відповідних умовах, а тому доводи скаржника про те, що відповідач ввів позивача в оману щодо істотних умов договору поруки, за відсутності доказів в підтвердження таких обставин, - є необґрунтованими, безпідставними та не підтверджені доказами в розумінні ст. ст. 76-77 Господарського процесуального кодексу України.  Крім того,  позивачем не було доведено і наявність умислу відповідача щодо введення позивача в оману щодо умов договору поруки.
З огляду на викладене, позивачем не доведено, а судом, на підставі зібраних в матеріалах справи доказів, не встановлено існування на момент вчинення спірного Договору поруки факту введення його в оману з боку відповідача щодо обставин, які мають істотне значення для укладення такого правочину, як умови для визнання його в силу приписів статті 230 Цивільного кодексу України.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що визначені ст. 230 Цивільного кодексу України підстави для визначення оспорюваного правочину недійсним - відсутні з огляду на те, що жодного умислу позивачем в діях відповідача - не доведено , як не доведено істотності значення обставин, щодо яких особу введено в оману, як і наявність обману. При цьому, обман щодо мотивів правочину, зокрема і щодо отримання прибутку, спростовується тим, що  мотивом/метою договору поруки не може бути отримання прибутку.
З урахуванням наведенного, суд апеляційної інстанції з урахуванням усіх обставин справи та перевірки їх доказами в сукупності, дійшов висновку, що  позивачем не доведено належними та допустимим доказами в розумінні приписів ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зокрема щодо наявності обставин введення позивача в оману відповідачем під час укладення оспорюваного правочину, вказані доводи позивача спростовуються наявними матеріалами справи, з огляду на що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. 
Доводи скаржника про те, що судом першої інстанції в порушення приписів процесуального права, не було витребувано у відповідача за клопотаннями позивача документи, які б підтвердили позицію позивача, але відсутні у нього (оригінали/копії кредитних договорів і відповідні документи, які підтверджують зобов`язання третіх осіб) - судом апеляційної інстанції відхиляються як підстава для скасування оскаржуваного рішення з огляду на  те, що відмова у задоволенні заявлених позивачем клопотань (в судовому засіданні 14.07.2020, на стадії підготовчого засідання), здійснена судом першої інстанції у відповідності до ст. ст. 14, 80, 81 Господарського процесуального кодексу України, що виключає скасування оскаржуваного рішення за наведеного скаржником доводу. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених у оскаржуваному рішенні. 

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Статтею  86  Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.  Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.  (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.  Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що   доводи скаржника  викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у  зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування рішення  Господарського суду міста Києва від 22.09.2020 у справі №910/18410/19, за наведених скаржником доводів апеляційної скарги. 
Також, оскільки ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2020 дія оскаржуваного рішення була зупинена в силу приписів ч. 5 ст. 262 Господарського процесуального кодексу України, і за наслідками апеляційного розгляду рішення залишено без змін, а тому дія рішення  Господарського суду міста Києва від 22.09.2020 у справі №910/18410/19 підлягає поновленню. 
 
Розподіл судових витрат
Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника. 

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270,  273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-
                              
ПОСТАНОВИВ:
         
   1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк Сіті"  на рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2020 у справі №910/18410/19 -  залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2020 у справі №910/18410/19 - залишити без змін. 
3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2020 у справі №910/18410/19.
4. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю "Лайк Сіті."
5. Матеріали справи  №910/18410/19 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку, строки та випадках, визначених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.
Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
          Дата підписання повного тексту постанови: 18.02.2021.

Головуючий суддя                                                                      С.Р. Станік 

Судді                                                                                Є.Ю. Шаптала

                                                                                О.В. Тищенко