Головуючий у І інстанції Бабко В.В.
Провадження №22-ц/824/4720/2021                                                         Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
    
       18 березня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого - судді:        Матвієнко Ю.О.,
суддів:                                Мельника Я.С., Гуля В.В.,
при секретарі:                   Ковтун М.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом
до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, який обґрунтовувала тим, що їй на праві власності належить квартира  АДРЕСА_1 . 
Позивач у позові зазначала, що у травні 2017 року зверталась до нотаріуса з метою продажу вищевказаної квартири, однак їй у цьомубуло відмовлено, оскільки в квартирі зареєстрованийвідповідач ОСОБА_2 .
Разом з тим, ОСОБА_2 більше чотирьох років у спірній квартирі
не проживає та участі в її утриманні не приймає, оскільки має власне житло: житловий будинок АДРЕСА_2 .
Та обставина, що відповідач зареєстрований у квартирі позивача, обмежує права останньої, як власника цього майна, на розпорядження та користування ним.
З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила суд усунути
їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2  з цієї квартири без надання йому іншого житлового приміщення.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21 січня 2019 року
у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 26 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення,рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 січня 2019 року залишено без змін.
Постановою ВерховногоСуду від 20 січня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_3 , задоволено частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 26 березня 2019 року скасовано, справу переданона новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В своїй апеляційній скарзі на рішення суду позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. 
Обгрунтовуючи скаргу, позивачка зазначала, що відповідач останні чотири роки не проживає в спірній квартирі, не бере участі в її утриманні, і такий стан речей порушує її право на розпорядження своєю власністю. При цьому, судом не враховано, що відповідач має у своїй власності житловий будинок в Києво-Святошинському районі Київської області, де і проживає разом зі своєю сім`єю.
Враховуючи викладене, реєстрація проживання відповідача у квартирі за умови втрати ним права користування нею,обмежує право позивача на розпорядженнята користування своєю власністю.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2  проти задоволення скарги позивачки заперечив та просив залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кучеренко О.О., апеляційну скаргу підтримала та просила про її задоволення з викладених у ній підстав.
Відповідач ОСОБА_2 , належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, до суду не з`явився, надіславши клопотання про перенесення розгляду справи у зв`язку із достроковим відрядженням. Колегія суддів, зважаючи на ненадання відповідачем доказів перебування у відрядженні, вважає причини перенесення розгляду справи, зазначені у клопотанні, неповажними та дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів приходить до висновку про задоволення скарги та скасування рішення суду, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.   
Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про право власності на квартиру серія НОМЕР_1 від 11.06.1998 року ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.10).
Згідно довідки №86 від 28.09.2017 року, виданої Житлово-будівельним кооперативом «Суднобудівник-17», у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані:  ОСОБА_1  (власник), ОСОБА_4 (чоловік), ОСОБА_2  (син) та ОСОБА_5 (син) (а.с.11).
Згідно довідки про реєстрацію місця проживання, виданої Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної державної адміністрації №25642829 від 24.01.2018 року,ОСОБА_2 зареєстрований у вищевказаній квартирі з 02.06.1988 року (а.с.16).
Відповідно до Інформаційної довідки зДержавного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №99414073 від 05.10.2017року  ОСОБА_2 на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_2  (а.с.12).
Згідно Акту від 23.12.2017 року  ОСОБА_2 з 01.01.2014 року фактично не проживає в квартирі АДРЕСА_1 . Даний акт засвідчений підписами сусідів ОСОБА_7 , що мешкає у цьому ж будинку у квартирі АДРЕСА_3 , ОСОБА_8 , що мешкає у квартирі АДРЕСА_4 та ОСОБА_9 , що проживає у квартирі АДРЕСА_5  (а.с.13).
З Акту від 27.06.2018 року вбачається, що ОСОБА_2 з вересня 2017 року по жовтень 2017 року проживав у спірній квартирі (а.с.47).
Згідно Акту про проживання особи за адресою від 26.06.2018 року  ОСОБА_2 з вересня 2016 року по серпень 2017 року фактично проживав у будинку АДРЕСА_6 . Даний акт підписаний сусідами ОСОБА_10 , що проживає у будинку АДРЕСА_7 , ОСОБА_11 , що проживає у будинку АДРЕСА_8  (а.с.48).
Відповідно до акту про відсутність умов проживання від 26.06.2018 року у будинку АДРЕСА_2 фактичне проживання неможливе по причині відключення електричної енергії(а.с.51).
01 лютого 2018 року  ОСОБА_2  звертався до Гореницької сільської ради Київської області із заявою щодо підключення електричної енергії до будинку по    АДРЕСА_2 від ТП № 2224 (а.с.52).
Згідно відповіді Гореницької сільської ради Київської області від 09.02.2018 року виконавчий комітет Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області повідомив  ОСОБА_2  про те, що ТП-2224 не перебуває на балансі Гореницької сільської ради, у зв`язку із чим Гореницька сільська рада не може надати дозвіл на підключення до ТП-2224 і радить звернутись за приєднанням до ПрАТ «Київобленерго» (а.с.53).
З матеріалів справи також вбачається, що згідно Договору оренди житлових приміщень від 15.11.2017 року квартира АДРЕСА_1 передана в оренду (а.с.49-50).
Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності, однак з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування тарозпорядженнясвоїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Разом із цим, згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод
(далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної
та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав,право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення
у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті,
є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне
в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2
статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)
від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло»
не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено.
Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме -
від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу
до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду
у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження
№ 14-64цс20.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції в якості однієї з підстав послався на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 вересня 2018 року, яким ОСОБА_2 було вселено до спірної квартири, і яке на час ухвалення судового рішення у цій справі не було виконано, а тому суд вважав, що ОСОБА_2 , який не проживає у спірній квартирі, не може чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні нею.
Проте з такими висновками суду погодитись не можна, оскільки постановою Верховного Суду від 15 травня 2019 року(а.с.181-184а) було задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_3 , та скасовано рішення Деснянського районного суду м.Києва від 27 вересня 2018 року
та постанову Київського апеляційного суду від 16 січня 2019 року у справі
№ 754/2366/18 (провадження № 61-2188св19) у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про вселення та зобов`язання надати ключі від вхідних дверей квартири з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про вселення та зобов`язання надати ключі від вхідних дверей квартири,
у зв`язку із відсутністю правових підстав для його вселення у спірне житло, оскільки у ОСОБА_2 припинилося право користування квартирою   АДРЕСА_1 , яка
 належить на праві власностіОСОБА_1 .
Посилаючись на зазначене рішення суду про вселення відповідача, яке було скасовано, суд першої інстанції фактично не перевірив доводів позивачки про те, що відповідач втратив право користування спірним житлом й тих обставин, що його реєстрація у спірній квартирі може свідчити про створення позивачці перешкод у користуванні її власністю та не навів відповідних мотивів відхилення вказаних доводів.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
У справі № 754/2366/18 (провадження № 61-2188св19) Верховним Судом встановлено, що ОСОБА_2 у 2016 році добровільно виселився з квартири АДРЕСА_1 , в зв`язку із чим його право користування квартирою припинилося, про що зазначено у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року. 
Таким чином, досліджуючи питання дотримання балансу між захистом права власності позивачки та захистом права відповідача (її сина) на користування спірною квартирою, апеляційний суд бере до уваги те, що рішенням суду у цивільній справі, яке набрало законної сили, встановлено факт припинення права користування ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим обґрунтованими є вимоги власника квартири позивача ОСОБА_1 про усунення їй перешкод у користуванні нею шляхом виселення ОСОБА_2 . При цьому, колегія суддів зауважує на тому, що відповідач ОСОБА_2 забезпечений житлом, оскільки згідно наявних у справі доказів є власником житлового будинку площею 299,7 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.12), що є підставою для висновку про те, що його виселення із житлового приміщення, право користування яким він втратив, не призведе до істотного порушення його прав.
Посилання суду першої інстанції у рішенні на те, що відповідач ОСОБА_2 не може створювати перешкод позивачу ОСОБА_1 у користуванні належною їй квартирою, оскільки у ній не проживає, є необґрунтованими, оскільки позивач у позові посилалась на те, що перешкоди їй, як власнику, створює реєстрація відповідача у належній їй квартирі. Зважаючи на встановлення в судовому порядку факту припинення права користування ОСОБА_2 квартирою, належною ОСОБА_1 , факт реєстрації відповідача у ній, на думку колегії суддів, дійсно створює перешкоди власнику у розпорядженні своїм майном, що свідчить про обґрунтованість вимог позивача.   
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.     
Оскільки висновки суду про наявність підстав для відмови у задоволенні позову не відповідають обставинам справи та спростовуються її матеріалами, рішення суду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів
П О С Т А Н О В И В :
        
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
 
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 січня 2019 року - скасувати та постановити по справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 - задовольнити.
 
Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення з неї ОСОБА_2 без надання йому іншого житлового приміщення.  
      
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий: 
Судді: