справа № 757/60741/19-ц
головуючий у суді І інстанції Вовк С.В.
провадження № 22-ц/824/1752/2021
 
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
 
ПОСТАНОВА
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
   12 січня 2021 року                                                                              м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого судді               Писаної Т.О.,
Суддів                                    Приходька К.П., Журби С.О.
за участі секретаря судового засідання  Костецької М.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, треті особи: Донецька обласна військово-цивільна адміністрація, Донецька обласна рада, про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої у результаті проведення антитерористичної операції,
 
В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року позивачі звернулися до суду з вказаним позовом до відповідача Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, у якому просили стягнути відшкодування заподіяної їм матеріальної шкоди у сумі 2 373 993, 20 грн та моральної - у сумі 1 000 000 грн.
В обґрунтування позовних вимог вказували, що проживали у власному будинку у с.Широкине, де проводилася антитерористична операція, а нині - Операція Об`єднаних Сил, у зв`язку з чим їхній будинок був пошкоджений внаслідок бойових обстрілів та влучення снарядів, майно, і все, що знаходилося у будинку, як і власне сам будинок з документами - втрачено. З даного приводу позивачі звернулися із заявою про кримінальне правопорушення до Генеральної прокуратури України, відомості про кримінальне провадження було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, заявникам як потерпілим особам вручено процесуальні пам`ятки про права та обов`язки потерпілого. Позивачі, люди похилого віку, пережили моральний стрес під час обстрілу у березні 2015 року окупаційними військами Росії, всього майна, котре було набуто ними протягом життя, їх було позбавлено, компенсацію моральної шкоди за що оцінювали у розмірі 1 000 000 грн.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 15 липня 2020 року відмовлено в задоволенні позовних вимог.
Не погоджуючись із рішенням суду, позивачі, посилаючись на неповне з`ясування судом фактичних обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, подали апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просили скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
 
Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Учасники справи у судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені, шляхом направлення судової повістки на електронну адресу зазначену у позовній заяві та апеляційній скарзі, про наявність поважних причин, що унеможливили прибути в судове засідання не повідомили.
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі частини 2 статті 372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 1 ст. 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності факту набуття позивачами права власності на об`єкт нерухомості, компенсацію за знищення якого позивачі просять суд стягнути за рахунок відповідачів.
Колегія суддів не може погодитись із вказаним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
Судом установлено, що позивачі перебувають у шлюбі, зареєстрованому 17 лютого 1963 року у м. Дніпропетровськ (з 19 травня 2016 року, відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про перейменування міста Дніпропетровськ Дніпропетровської області» - м. Дніпро) Дніпропетровської області, що підтверджується відміткою про сімейний стан у паспорті громадянина України позивача ОСОБА_2 
Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію.
У відповідності до Постанови Верховної Ради України від 11 грудня 2014 року     №32-VII «Про зміни в адміністративно-територіальному устрої Донецької області, зміну і встановлення меж міста Маріуполь, Волноваського, Новоазовського та Тельманівського районів Донецької області» із змінами, внесеними Постановою Верховної Ради України від 20 травня 2015 року № 457-VIII, з метою упорядкування адміністративних зв`язків між окремими населеними пунктами Донецької області, які були розірвані внаслідок проведення антитерористичної операції, створення умов для ефективного здійснення повноважень органами місцевого самоврядування адміністративно-територіальних одиниць, що знаходяться поза межами зони проведення антитерористичної операції, та забезпечення життєдіяльності у таких населених пунктах, тимчасово, до переходу під контроль органів державної влади та органів місцевого самоврядування неконтрольованих ними населених пунктів Донецької області, землі Широкинської сільської ради (у тому числі села Широкине, села Бердянське) віднесено до земель Волноваської районної ради Донецької області.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» від 02 грудня 2015 року № 1275-р (у редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 23 січня 2019 року № 28-р) село Широкино, Новоазовського району, Донецької області, відноситься до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.
Відповідно до Акта обстеження об`єкту, пошкодженого (зруйнованого) від 28 червня 2015 року, складеного Комісією у складі Голови Широкинської сільської ради та депутатів сільської ради, а саме будинку АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , виявлено 100 % руйнування стін та перегородок, перекриття та покриття, даху та покрівлі, внутрішніх інженерних мереж, на 80 % зруйнований фундамент.
За звітом про оцінку вартості об`єкта нерухомості (житлового двоповерхового будинку АДРЕСА_1 ), складеним 04 вересня 2015 року, ринкова вартість витрат на заміщення об`єкта з врахуванням ПДВ (20 %), складає 1 742 653, 20 грн.
Згідно з двома Актами від 28 червня 2015 року складених Комісією у складі Голови Широкинської сільської ради та депутатів сільської ради також було знищено майно, власником якого у акті зазначено ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , перелік майна включає меблі, техніку, речі та бібліотеку, вартість якого оцінено у 315370 грн.
Указом Президента України від 03 листопада 2017 року № 351/2017 утворено військово-цивільну адміністрацію сіл Широкине та Бердянське Волноваського району Донецької області.
Згідно з довідками від 10 листопада 2017 року №5840 та 26 грудня 2017 року №5845 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 взяті на облік як внутрішньо переміщені особи з с. Широкино, Новоазовського району, Донецької області.
Позивачі визнані потеплілими особами у кримінальному провадженні №42014000000000457, за фактом розв`язання та ведення представниками влади Російської Федерації і Збройних Сил Російської Федерації та іншими особами за попередньою змовою групою осіб агресивної війни проти України, що спричинило загибель людей та інші тяжкі наслідки, досудове розслідування у якому здійснювалося Головною військовою прокуратурою Генеральної прокуратури України.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, за довідкою № 208349279, сформованої 06 травня 2020 року о 15:50:12 год., відомості про право власності на будинок АДРЕСА_1 , яке адміністративно віднесено до Волноваського району Донецької області, відсутні.
Колегія суддів вважає, що посилання суду першої інстанції лише на довідку №208349279, сформовану 06 травня 2020 року о 15:50:12 год., щодо Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, в якій відомості про право власності на будинок АДРЕСА_1 , відсутні, на підставі чого суд дійшов висновку про недоведеність права власності позивачів на знищене майно, є помилковими. 
Питання державної реєстрації права власності та внесення запису до Державного реєстру прав регулюється Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV.
Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними, за умов якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.
Відповідно до змісту позовної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилаючись на звіт про оцінку вартості об`єкта нерухомості складений інженером - проектувальником ОСОБА_4 вказували на те, що в 2012 році був збудований житловий двоповерховий будинок АДРЕСА_1 . Також, у листі Президенту України ОСОБА_5 , позивачами вказано, що після виходу на пенсію у 1995, 1997 р.р., продавши усю свою нерухомість у м. Горлівка, Донецької області, позивачі переїхали до с. Широкине, Новоазовського району, Донецької області, де купили земельну ділянку 0,19 Га та побудували будинок.
До позовної заяви позивачами був долучений Акт обстеження об`єкта, пошкодженого (зруйнованого) майна від 28 червня 2015 року, складений Комісією у складі Голови Широкинської сільської ради та депутатів сільської ради, а саме будинку АДРЕСА_1 , із вказаного Акта вбачається, що власником будинку комісією зазначено ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а також убачається, що будинок був побудований у 2012 році.
Крім того, у позовній заяві та апеляційній скарзі позивачі зазначали, що внаслідок бойових обстрілів та влучення снарядів, майно, і все, що знаходилося у будинку, як і сам будинок з документами було втрачено.
Відповідно до ч. 3 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Зокрема, є загальновідомими обставини про те, що у с. Широкине, проводилася антитерористична операція, а нині - Операція Об`єднаних Сил.
Доданим до позову Актом засвідчено, що будинок позивачів був пошкоджений внаслідок бойових обстрілів та влучення снарядів, у зв`язку з чим майно, і все, що знаходилося у будинку, як і власне сам будинок з документами було знищено. У зв`язку з наведеним неможливість подання позивачами у підтвердження набуття права власності на нерухоме майно, яке набуте ними до 2013 року, правовстановчих документів та витягу про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно не може свідчити про відсутність у них права власності на майно.
Крім того, у наданих суду Актах комісією було встановлено власника майна, що входить до компетенції комісії, яка визначена Порядком надання та визначення розміру грошової допомоги постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання, затвердженим постановою КМУ від 18 грудня 2013 року №947 у редакції, що діяла на час складання актів у 2015 році.
Хоч ОСОБА_2 і не вказана у актах як власник пошкодженого нерухомого майна та знищених речей, які знаходились у будинку, однак вона перебуває у шлюбі з ОСОБА_1 з 17 лютого 1963 року. Апеляційним судом також враховано, що позивачі подали спільний позов, що свідчить про визнання ними права спільної сумісної власності на майно, яке набуте за час шлюбу.
Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо недоведення позивачами права власності на об`єкт нерухомості є необґрунтованим та спростовуються наявними у справі документами, а саме: Актами обстеження об`єкту, пошкодженого (зруйнованого) майна від 28 червня 2015 року, складених Комісією у складі Голови Широкинської сільської ради та депутатів сільської ради, відповідно до яких власниками будинку є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
 Щодо відшкодування позивачам заподіяної матеріальної шкоди у розмірі 2373993,20 грн та моральної у розмірі 1 000 000 грн, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини четвертої статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.
Частиною четвертою статті 41 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до частин першої-третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним.
Згідно з частиною першою статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд повинен визначитися з предметом й підставою позову.
Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.
Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.
З аналізу наведених норм процесуального права колегія суддів зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вбачається, що позивачі звернулись до суду, мотивувавши позов, зокрема й тим, що вони не отримали від держави відшкодування за пошкодження (знищення) під час терористичного акта їхнього майна, на яке вони, на їхню думку, мають право згідно із законодавством України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Позивачі зазначали, що право на судовий захист їм гарантовано Конституцією України, у тому числі щодо захисту права власності, а право на відшкодування шкоди передбачено статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».
Також вказували, що визнані потеплілими особами у кримінальному провадженні №42014000000000457, за фактом розв`язання та ведення представниками влади Російської Федерації і Збройних Сил Російської Федерації та іншими особами за попередньою змовою групою осіб агресивної війни проти України, що спричинило загибель людей та інші тяжкі наслідки, досудове розслідування у якому здійснювалося Головною військовою прокуратурою Генеральної прокуратури України.
Колегія суддів вважає, що посилання позивача, як на правову підставу позову, на статтю 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» у взаємозв`язку з негативним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції є безпідставним.
Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів.
Положення преамбули Конвенції вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні.
Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав.
Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50).
Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.
Позивачі обґрунтовували розмір завданої їм шкоди звітом про оцінку вартості об`єкта нерухомості (а.с. 29-61) вартістю знищеного будинку та усього майна, яке знаходилось в будинку, станом на 28 червня 2015 року, керуючись при цьому статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, проте не зазначили, що держава винна у пошкодженні їхнього майна.
Частина перша статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (частина друга статті 19 вказаного Закону).
З огляду на зміст вказаних положень реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом об`єктам нежитлової нерухомості громадян, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судом.
При цьому у законодавстві України на час звернення позивачів до суду була відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine, заява № 54904/08).
На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжує легітимного очікування на отримання від держави України такого відшкодування за пошкоджений у період проведення антитерористичної операції будинок.
Отже, право на отримання за рахунок держави компенсації за шкоду, заподіяну у період проведення антитерористичної операції внаслідок пошкодження під час терористичного акта належного позивачам на праві власності будинку, не має у законодавстві України такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивачів.
Кодекс цивільного захисту України не покладає тягар виплати відшкодувань винятково на державу, так як передбачає існування страхування у сфері цивільного захисту, метою якого, зокрема, є страховий захист майнових інтересів суб`єктів господарювання і громадян від шкоди, яка може бути заподіяна внаслідок надзвичайних ситуацій, небезпечних подій або проведення робіт із запобігання чи ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій (пункт 1 частини першої статті 49 цього Кодексу). Відшкодування матеріальних збитків постраждалим здійснюються за рахунок не заборонених законодавством джерел, зокрема коштів за договорами добровільного страхування, укладеними відповідно до законодавства про страхування (пункт 3 частини третьої статті 84 Кодексу цивільного захисту України).
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги позивачів про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акта майно на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України є безпідставними.
Також, у постанові від 22 вересня 2020 року у справі №910/378/19 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що ЄСПЛ, дослідивши приписи статті 1177 ЦК України у редакції, що була чинною до 9 червня 2013 року, та статті 1207 цього Кодексу, у справах за заявами № 54904/08 і № 3958/13 (поданими потерпілими, яким держава не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення) вказав, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені, та за наявності окремого закону, якого немає, і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування. Тому ЄСПЛ відзначив, що право на відшкодування державою потерпілим внаслідок кримінального правопорушення ніколи не було безумовним. Оскільки заявники не мали чітко встановленого в законі права вимоги для цілей, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вони не могли стверджувати, що мали легітимне очікування на отримання будь-яких конкретних сум від держави. З огляду на це ЄСПЛ визнав скарги заявників на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції несумісними з положеннями Конвенції ratione materiae (див. ухвали ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine, заява № 54904/08) і від 16 грудня 2014 року у справі «Золотюк проти України» (Zolotyuk v. Ukraine, заява № 3958/13)).
Новою редакцією ст. 1177 ЦК України також передбачено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.
Разом з тим  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Позивачі, зокрема, зазначали, що держава порушила вимоги статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Проте помилково вважав, що має право вимоги до держави про відшкодування за її рахунок шкоди, завданої пошкодженням (знищенням) внаслідок терористичного акта будинку у розмірі реальної його вартості.
Також позивачі посилалися на: відсутність компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу та невідновлення будинку; нездатність держави захищати власність у розумінні ЄСПЛ; відсутність належного розслідування випадку заподіяння шкоди у розумінні ЄСПЛ за встановленого у відповідному кримінальному провадженні факту пошкодження внаслідок терористичного акта будинку.
Зазначені доводи позивачів, колегія суддів вважає такими, що доведені й є обґрунтованими.
Так, відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
Стосовно права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 3 квітня 2012 року у справі «Котов проти Росії» (Kotov v. Russia), заява № 54522/00, § 113); у процесуальному аспекті, хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Котов проти Росії», § 114).
Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної пошкодженням будинку внаслідок терористичного акта, був відсутній як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент звернення позивачів до суду першої інстанції (позитивний матеріальний обов`язок).
Крім того, із матеріалів справи убачається, що станом на час розгляду справи досудове розслідування у кримінальному провадженні, в якому позивачі були залучені потерпілими через пошкодження їхнього будинку, триває. У матеріалах справи не міститься відомостей про те, що держава провела чи проводила належне розслідування випадку заподіяння майнової шкоди позивачам (позитивний процесуальний обов`язок держави).
Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (див., наприклад, вирішення проблеми відповідальності держави за порушення права заявників на доступ до їхнього майна: рішення ЄСПЛ від 29 червня 2004 року щодо суті та від 13 липня 2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі «Доган та інші проти Туреччини» (Dogan and Others v. Turkey), заява № 8803-8811/02 й інші; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Чірагов та інші проти Вірменії» (Chiragov and Others v. Armenia), заява № 13216/05, § 188-201; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Саргсян проти Азербайджану» (Sargsyan v. Azerbaijan), заява № 40167/06, § 152-242).
Відсутність у законодавстві України відповідних положень щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту житлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).
Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.
До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, провадження № 14-17 цс 19.
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Ураховуючи викладене, оскаржуване судове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.
Отже, колегія суддів, встановивши, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, дійшла висновку про скасування судового рішення суду першої інстанції у справі з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та стягнення їм за рахунок держави грошової компенсації у розмірі по 50 000 грн кожному, виходячи при цьому з наведених вище підстав та обґрунтування позову.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу позивачів, що 02 вересня 2020 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 767, якою внесені зміни до Порядку надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 947.
Так, згідно з п. 1 Порядку цей Порядок встановлює механізм надання та визначення розміру грошової допомоги постраждалим від надзвичайних ситуацій і розміру грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації.
Відповідно до абзацу 2 п. 5 та п. 6 Порядку рішення про надання грошової компенсації приймають комісії з розгляду питань, пов`язаних з наданням грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації (далі - комісія), на підставі поданих органами місцевого самоврядування, а у разі їх відсутності - військово-цивільними адміністраціями населених пунктів сформованих та затверджених списків постраждалих на виплату грошової компенсації. Комісія утворюється в Донецькій та Луганській областях Донецькою та Луганською облдержадміністраціями. Рішення про утворення комісії погоджується з Мінреінтеграції.
Таким чином, позивачі не позбавлені можливості на підставі цього Порядку звернутися до утвореної згідно з цим порядком комісії з відповідною заявою та документами про отримання грошової компенсації внаслідок знищення їхнього майна.
З урахуванням наведеного помилкове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню відповідно до ст.376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.
 
Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 липня 2020 року скасувати.
Позов  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, треті особи: Донецька обласна військово-цивільна адміністрація, Донецька обласна рада, про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої у результаті проведення антитерористичної операціїзадовольнити частково.
Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь  ОСОБА_1  (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) грошову компенсацію у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн.
Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь  ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) грошову компенсацію у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 18 січня 2021 року.

Головуючий	Т.О. Писана	
Судді	К.П. Приходько	
	С.О. Журба