ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року	Львів	Справа № 380/3986/20 пров. № А/857/14342/20	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді:                                                    Кухтея Р.В.
суддів:                                                                      Шинкар Т.І., Онишкевича Т.В.
з участю секретаря судового засідання:            Смолинця А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2020 року (ухвалене головуючим-суддею Кухар Н.А., час ухвалення судового рішення 15 год 01 хв у м. Львові, час складання повного тексту судового рішення 24 вересня 2020 року) у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправними дій та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

У травні 2020 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернулася в суд із зазначеним позовом, в якому просила визнати протиправними дії Головного управління Держпраці у Львівській області (далі - ГУ Держпраці, відповідач) та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами ГУ Держпраці №ЛВ4620/476/АВ/ФС від 17.01.2020.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.09.2020 позовні вимоги були задоволено повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ Держпраці у Львівській області подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що накладення на юридичних осіб та ФОП, які використовують найману працю, санкцій відповідно до статті 265 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) не охоплюється поняттям «притягнення до адміністративної відповідальності». Вважає, що факт допуску ФОП ОСОБА_1 до роботи працівника без належного оформлення трудових відносин підтверджується зібраними в ході інспекційного відвідування матеріалами. Крім того, підприємець не змогла пояснити чому громадянка ОСОБА_2 перебувала у відчиненому магазині одна за прилавком, за відсутності підприємця.
Позивач не скористалася правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача Швець Д.Ю., дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що на підставі доповідної записки начальника відділу з питань додержання законодавства застрахованих осіб, працевлаштування інвалідів, з питань дитячої праці та інших нормативно правових актів Л.Лєсної №5335/1 від 14.11.2019 та листа Управління СБУ у Львівській області вих. №62/8/1-2657 від 22.10.2019 ГУ  Держпраці було видано наказ №2254-П від  18.11.2019 «Про проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 », яким доручено інспекторам праці - головним державним інспекторам відділу з питань додержання законодавства застрахованих осіб, працевлаштування інвалідів, з питань дитячої праці та інших нормативно правових актів Орнату Т.М. та Лизану М.О. за участю співробітника Управління СБУ у Львівській області Ілейко Т.В. провести захід державного контролю у формі інспекційного відвідування на предмет додержання вимог законодавства про працю в частині виявлення неоформлених трудових відносин у ФОП ОСОБА_1 , що здійснює свою діяльність за адресою : АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 (будинок культури) у період з 20 листопада по 03 грудня 2019 року.
Відповідно до направлення №2254 від 18.11.2019 про проведення інспекційного відвідування та наказу ГУ Держпраці №2254-П від 18.11.2019, інспектором праці у період з 12 год 00 хв 20.11.2019 по 12 год 30 хв 21.11.2019 було проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 за вищевказаною юридичною адресою стосовно додержання законодавства про працю.
За результатами інспекційного відвідування 21.11.2019 було складено Акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю №ЛВ4620/476/АВ (далі - Акт інспекційного відвідування), яким встановлено порушення вимог ч.1, ч.3 ст.24 КЗпП України та Порядку повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №413 від 17.06.2015 (далі - Порядок №413), зокрема, допуск до роботи на посаду продавця громадянки ОСОБА_2 без укладення трудового договору та не повідомлення у встановленому порядку органів ДФС про її прийом на роботу.
21.11.2019 інспектором праці Лизаном М.О. було внесено припис про усунення порушень №ЛВ4620/476/АВ/П, яким зобов`язано ФОП ОСОБА_1 усунути порушення, встановлені актом інспекційного відвідування.
На підставі висновків акту перевірки, ГУ Держпраці було складено протокол про адміністративне правопорушення №ЛВ4620/476/АВ/П/ПТ від 10.12.2019.
За результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.41 КУпАП, відносно ФОП ОСОБА_1 , постановою Мостиського районного суду Львівської області від 21.05.2020 по справі №448/107/20, яка набрала законної сили 02.06.2020, провадження по справі відносно позивача було закрито за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
За результатами перевірки ГУ Держпраці було винесено постанову про накладення штрафу №4620/476АВ/ФС від 17.01.2020, якою на підставі абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 125 190 грн.
Вважаючи вказану постанову протиправною, позивач звернулася в суд із даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що  притягнення до адміністративної відповідальності постановою суду, яка набрала законної сили та накладення штрафу за те саме правопорушення постановою ГУ Держпраці, суперечить вимогам статті 61 Конституції України.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині скасування постанови про накладення штрафу, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, проте в частині визнання протиправних дій, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, до яких він прийшов з неправильним застосуванням норм матеріального права, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України  передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Відповідно до ч.1  ст.259 КЗпП України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України № 96  від 11.02.2015 (далі - Положення №96) державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі  загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.
Згідно п.п.6 п.4 Положення №96, Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.
Пунктом 7 цього Положення передбачено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Спірні правовідносини щодо порядку проведення інспекційного відвідування на дату винесення оспорюваної постанови (17.01.2020) регулювалися Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» №877-V від 05.04.2007 (далі - Закон №877-V), Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України №823 від 21.08.2019 (далі - Порядок №823).
За змістом ч.4 ст.2 Закону №877-V, заходи контролю здійснюються органами Державної фіскальної служби (крім митного контролю на кордоні), державного нагляду за дотриманням вимог ядерної та радіаційної безпеки (крім здійснення державного нагляду за провадженням діяльності з джерелами іонізуючого випромінювання, діяльність з використання яких не підлягає ліцензуванню), державного архітектурно-будівельного контролю (нагляду), державного нагляду у сфері господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім діяльності з переказу коштів, фінансових послуг з ринку цінних паперів, похідних цінних паперів (деривативів) та ринку банківських послуг), державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зокрема державного нагляду (контролю) в галузі цивільної авіації - з урахуванням особливостей, встановлених  Повітряним кодексом України, нормативно-правовими актами, прийнятими на його виконання (Авіаційними правилами України), та міжнародними договорами у сфері цивільної авіації.
Відповідно до ч.1 ст.4 Закону №877-V, державний нагляд (контроль) здійснюється за місцем провадження господарської діяльності суб`єкта господарювання або його відокремлених підрозділів, або у приміщенні органу державного нагляду (контролю) у випадках, передбачених законом.
У разі якщо суб`єкт господарювання на відповідний плановий період включений до планів здійснення заходів державного нагляду (контролю) одночасно кількох органів державного нагляду (контролю), відповідні планові заходи здійснюються органами державного нагляду (контролю) комплексно - одночасно всіма органами державного нагляду (контролю), до планів здійснення заходів державного нагляду (контролю) яких включено суб`єкта господарювання (ч.2 ст.4 Закону №877-V).
Здійснення заходів державного нагляду (контролю) різними органами державного нагляду (контролю) з одного й того самого питання заборонено.
Відповідно до ч.3 ст.4 Закону №877-V, планові та позапланові заходи здійснюються в робочий час суб`єкта господарювання, встановлений його правилами внутрішнього трудового розпорядку.
Пунктом 2 Порядку №823 передбачено, що заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю здійснюються у формі інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань, що проводяться інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.
Відповідно до п.5 Порядку №823 підставами для здійснення інспекційних відвідувань є, зокрема, доручення Прем`єр-міністра України.
За результатами інспекційного відвідування складаються акт інспекційного відвідування, і в разі виявлення порушень вимог законодавства про працю  - припис щодо їх усунення  та попередження про відповідальність за порушення законодавства про працю (п.16 Порядку №823).
Пунктом 24 Порядку №823 передбачено, що у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом, після розгляду зауважень об`єкта відвідування до нього (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.
Відповідно до п.25 Порядку №823, заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.
Судом встановлено, що оспорюване рішення прийняте на підставі висновків посадових осіб ГУ Держпраці про порушення позивачем вимог законодавства про працю, яке полягало у фактичному допуску працівників до роботи без оформлення трудового договору.
Статтею 43 Конституції України, кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до ч.2 ст.2 КЗпП України, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Частиною третьою статті 24 КЗпП України передбачено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Статтею 265 КЗпП України передбачено відповідальність за порушення законодавства про працю. Так, зокрема, посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.
Частиною другою статті 265 цього Кодексу визначено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.
За змістом ч.3, ч.4 ст.265 КЗпП України, штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України. Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених ч.2 ст.265 КЗпП України регулюється Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №506 від 17.07.2013 (далі - Порядок №509).
Так, абз.1 п.2 Порядку №509 передбачено, що штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами третім - сьомим цього пункту), керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами четвертим - шостим цього пункту).
Відповідно до абз.2 п.2 Порядку №509, штрафи можуть бути накладені, в тому числі, на підставі акта, складеного за результатами заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю, у ході якого виявлено факти використання праці неоформлених працівників.
Справа про накладення штрафу розглядається у 45-денний строк з дня, що настає за днем одержання уповноваженою посадовою особою документів, зазначених в абзацах третьому-сьомому пункту 2 цього Порядку (п.3 Порядку №509).
Абзацом 2 пункту 4 Порядку №509 передбачено, що за результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі документів, зазначених в абзацах третьому-сьомому пункту 2 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу.
Відповідальність за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) передбачена також КУпАП.
Згідно ч.3 ст.41 КУпАП, фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), допуск до роботи іноземця або особи без громадянства та осіб, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, на умовах трудового договору (контракту) без дозволу на застосування праці іноземця або особи без громадянства  тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Отже, частиною другою статті 265 КЗпП України та частиною третьою статті 41 КУпАП   передбачена відповідальність для фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).
Штраф за ч.2 ст.265 КЗпП України є фінансовою санкцією, яка накладається постановою уповноваженої посадової особи Держпраці, що може бути оскаржена в судовому порядку, а штраф за ч.3 ст.41 КУпАП є адміністративною відповідальністю і накладається судом, за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Колегія суддів зазначає, що і стаття 265 КЗпП України, і стаття 41 КУпАП були викладені в такій редакції Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28.12.2014.
Вказаний закон передбачав введення ст.265 КЗпП України фінансових санкції для роботодавців  юридичних та фізичних осіб-підприємців, у вигляді штрафу у розмірі від 1 до 30 мінімальних заробітних плат за допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин, оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, виплати заробітної плати без нарахування та сплати єдиного внеску та податків, порушення термінів виплати заробітної плати більш ніж за один місяць, виплати не в повному обсязі, недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці та порушення інших вимог трудового законодавства.
Натомість ст.41 КУпАП мала на меті запровадити штрафи для посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин.
Тобто, ключової відмінністю цих двох статей є суб`єктний склад правопорушення. Завдяки цьому одночасно до відповідальності може бути притягнено юридичну особу як роботодавця (за ст.265 КЗпП України) та посадову особу цієї юридичної особи (за ст.41 КУпАП ) за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин.
Однак, у разі притягнення до відповідальності ФОП на підставі абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України та ч.3 ст.41 КУпАП, повністю збігаються суб`єкт відповідальності і вид порушення (допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору).
Закон не визначає, до якого саме виду юридичної відповідальності належать заходи впливу за правопорушення, передбачені у частині другій статті 265 КЗпП України.
Кваліфікуючи вид цієї відповідальності, суд апеляційної інстанції бере до уваги : (а) мету відповідальності - покарання роботодавців за порушення законодавства про працю та легалізація фонду оплати праці; (б) характер шкоди - шкоду заподіяно суспільству, а не працівнику; (в) вид стягнення - фінансова санкція у виді штрафу; (г) суб`єкт, який притягує до відповідальності, - державний орган; (д) джерело сплати - штраф зараховується до державного бюджету.
Водночас положення абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України та ч.3 ст.41 КУпАП в частині визначення правопорушення абсолютно тотожні, зокрема, фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), а обставини, що послугували підставою їх встановлення для позивача ідентичні.
Враховуючи вищенаведені ознаки, а також пріоритетність тлумачення, яке у найбільшій мірі відповідає інтересам суб`єкта приватного права, суд дійшов висновку, що правопорушення, передбачені у частині другій ст.265 КЗпП України так само, як і правопорушення, передбачене ч.3 ст.41 КУпАП, належить за своєю природою (основними ознаками) до такого виду юридичної відповідальності як адміністративна відповідальність.
Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах висловлена Верховним Судом у постанові від 22.04.2019 по справі №806/2143/18.
Як було встановлено та досліджено судом першої інстанції в якості доказу виконання трудової функції було надано фотографії ОСОБА_2 , за виконання трудової функції, які були здійснені відповідачем під час інспекційного відвідування, проте, вказані фотографії не містить доказів виконання ОСОБА_2 функцій продавця та здійснення нею продажу товарів, а тому відповідачем не доведено допуск останньої до роботи без укладення трудового договору.
Доводи відповідача про те, що накладення на юридичних осіб та ФОП санкцій, передбачених ч.2 ст.265 КЗпП України неможливо ототожнювати з притягненням до адміністративної відповідальності, колегія суддів вважає хибними з описаних вище підстав.
Слід відмітити, що склавши протокол про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.41 КЗпП України, відповідач самостійно визначився з видом відповідальності, до якої повинен бути притягнутий позивач.
Доводи відповідача з покликанням на постанову Верховного Суду від 06.03.2019 по справі №522/12566/18 колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки у вказаній постанові досліджувалось питання предметної підсудності справ про притягнення до відповідальності за ст.265 КЗпП України та не вирішувалось питання правомірності притягнення ФОП до відповідальності за те саме правопорушення одночасно на підставі ст.265 КЗпП України та ст.41 КУпАП.
Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність оспорюваної постанови та наявності підстав для її скасування.
При цьому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позову в частині визнання протиправними дій ГУ Держпраці щодо винесення постанови, оскільки управління в силу положень Закону №877-V наділене повноваженням щодо накладення штрафу, відтак визнання протиправними дій щодо прийняття оспорюваної постанови не матиме правовим наслідком відновлення порушених прав позивача.
Згідно ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права при задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача, через що оскаржуване рішення в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позову. 
В іншій частині, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст. 12, 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській області задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2020 року по справі №380/3986/20 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправними дій та скасування рішення задовольнити частково.
Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЛВ4620/476/АВ/ФС від 17 січня 2020 року.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	Т. І. Шинкар 	
 	 	Т. В. Онишкевич  	
Повне судове рішення складено 01.02.2021.