ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
23 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 205/2098/18
провадження № 61-3957св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., 
Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 , 
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 3 травня 2018 року, ухвалене у складі судді Мовчана Д. Г., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Варенко О. П., Лаченкової О. В., Свистунової О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», яке відповідно до зареєстрованої 14 червня 2018 року нової редакції Статуту змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося з позовом до 
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позову вказувало, що відповідно до укладеного договору 
№ б/н від 20 жовтня 2010 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 
2 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою процентів за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 
АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало і надало відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.
У порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим на 20 березня 2018 року виникла заборгованість за кредитним договором у сумі 125 869,74 грн, з яких: 
20 412,56 грн - заборгованість за кредитом; 17 647,57 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 81 339,62 грн - пеня, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов і Правил надання банківських послуг: 
500 грн - штраф (фіксована частина) і 5 969,99 грн - штраф (процентна складова).
За таких обставин просило стягнути з відповідача вказану заборгованість.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 3 травня 2018 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором № б/н від 20 жовтня 2010 року у загальному розмірі - 30 546, 03 грн, з яких заборгованість за кредитом - 20 412,56 грн та заборгованість за процентами - 10 133, 47 грн.
У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином не виконувала умови кредитного договору, чим порушила законне право позивача на повернення кредиту і процентів за користування ним, яке підлягає захисту у судовому порядку шляхом стягнення заборгованості за кредитом і процентами за користування кредитом у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ).
Також суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача процентів у розмірі, нарахованому позивачем, неустойки та штрафів, оскільки Умови і Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача, а в Анкеті-заяві позичальника відсутні умови щодо розміру процентів, сплати штрафів та пені за невиконання договору.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, а заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 3 травня 
2018 року - без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про існування правових підстав для часткового задоволенні позову, зазначивши про відповідність його висновку обставинами справи, нормам матеріального та процесуального права.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У лютому 2019 року АТ КБ «Приват Банк», діючи через представника 
Литвиненко О. Л. , звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанції норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 3 травня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, тобто фактично судові рішення оскаржені у частині, в якій у позові відмовлено.
Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами попередніх інстанцій того, що відповідач, підписуючи анкету-заяву від 20 жовтня 2010 року, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловила свою згоду з Тарифами, Умовами і Правилами надання банківських послуг в 
АТ КБ «ПриватБанк», тому підпис під ними не потрібен. Заявник вказує, що позивач не надала судам іншу редакцію Умов і Правил надання банківських послуг, які, на її думку, діяли на час підписання анкети-заяви.
Також заявник вказує, що відповідач не оспорювала укладення договору, а з розрахунку кредитної заборгованості та виписки за рахунком вбачається, що позичальник частково сплачувала заборгованість, користувалася кредитними коштами, тобто погодилась з Умовами і Правилами надання банківських послуг та тарифами.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 14 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
У липні 2019 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у 
АТ КБ «ПриватБанк», яка підписана сторонами, й Умов і Правил надання банківських послуг, які погоджені з відповідачем, між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , 20 жовтня 2010 року укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 
2 000 грн.
З наданого позивачем розрахунку суди встановили, що в АТ КБ «ПриватБанк» за відповідачем рахується заборгованість за кредитним договором 
на 20 березня 2018 року у розмірі 125 869,74 грн, з яких: 20 412,56 грн - заборгованість за кредитом; 17 647,57 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 81 339,62 грн - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов і Правил надання банківських послуг: 500 грн - штраф (фіксована частина) та 5 969,99 грн - штраф (процентна складова).
На підтвердження заявлених позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» надано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг 
у АТ КБ «ПриватБанк», яка підписана сторонами; розрахунок заборгованості за кредитним договором; витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду»; витяг з Умов і Правил надання банківських послуг.
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови 
Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 3 травня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147?VIII, що діяла до 8 лютого 
2020 року.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України у редакції Закону України 
від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення (частина третя статті 401 ЦПК України).
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) викладено правовий висновок про те, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку 
АТ КБ «ПриватБанк).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, то вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
З урахуванням викладеного відсутні підстави вважати, що при укладенні кредитного договору із  ОСОБА_1  АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимоги, передбачені частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Інший висновок не відповідав би принципам справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача - невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Судами встановлено, що у анкеті-заяві ОСОБА_1 від 20 жовтня 2010 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
У цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим 
АТ КБ «ПриватБанк» у період з моменту виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, які є найбільш сприятливими для задоволення позову.
За таких обставин, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови і Правила банківських послуг, за відсутності в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма кредитного договору.
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених, зокрема, статтею 625 ЦК України, позивач не пред`явив.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Задовольняючи частково позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк», суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано виходили із того, що тіло кредиту підлягає поверненню. Проте відсутність підпису на Умовах і Правилах не дає правових підстав для стягнення заборгованості за процентам за користування кредитом, пені та штрафів, оскільки такі складові не можна вважати частиною кредитного договору.
Таким чином, суди на підставі належним чином оцінених доказів дійшли обґрунтованого висновку про те, що сторони не узгодили розмір відсоткової ставки, тому їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ відповідно до вимог частини першої статті 1048 ЦК України.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 травня
2020 року у справі № 588/62/18 (провадження № 61-40312св18).
Доводи касаційної скарги про неврахування судами того, що підписання анкети-заяви свідчить про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, тому підпис позичальника на примірнику таких Умов і Правил не потрібен, спростовуються правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Доводи касаційної скарги про те, що позивач не надала судам попередніх інстанцій іншого примірника Умов і Правил (з яким вона погодилась), користувалась кредитними коштами та сплачувала заборгованості, не впливають на правильність вирішення справи по суті, оскільки вказані обставини не свідчать про досягнення сторонами домовленості щодо розміру процентів або встановлення сторонами у договорі обов`язку сплати пені та штрафів за порушення умов кредитного договору.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено і заявник такі не вказує.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої 
статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду без змін.
Щодо судових витрат
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтею 400 ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення. 
Заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 3 травня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:  	С. О. Карпенко В. М. Ігнатенко В. А. Стрільчук